מערת ה מכפלה (מכונה ב ערבית : ال حرم ال إبراهيمي , תעתיק: אל חרם אל אבראהימי , תרגום: ה מקום ה קדוש של אברהם) היא מבנה ב מזרח ה עיר חברון. על פי ה מסורת ה יהודית ו ה כתובים , ה מערה היא מקום קבורת ם של אדם ו חווה , אבות ה אומה אברהם, יצחק, יעקב ו אמהות ה אומה שרה, רבקה ו לאה (רחל נקברה ב קבר רחל ב בית לחם). היא מ ה מקומות ה מקודשים ביותר ל יהדות , ל אסלאם ו ל נצרות . ערך מורחב – רכישת מערת ה מכפלה

ב ספר ב ראשית מוזכרת קניית מערת ה מכפלה על ידי אברהם אבי נו מידי עפרון ה חתי כדי לקבור ב ה את שרה אשת ו :

בעקבות כך כתבו חז"ל

ב ספר ה זוהר כתוב כי ה אדם ה ראשון חצב את ה מערה ו טמן ב ה את עצמו ו את אשת ו .

"מ היכן ידע ה אדם ה ראשון היכן ה מערה ? אלא ראה אור אחד דקיק עולה ב אותו מקום, ש יוצא מ גן עדן, ו רצה אות ו ל קבר ו . ו שם הוא ה מקום , סמוך ל שער גן עדן. " ( ב ראשית נז). ה זוהר חדש מוסיף: "רבי קסמא אומר: מערת ה מכפלה סמוך ל פתח גן עדן.

ב שעה ש מתה חוה – בא אדם לקבר ה שם, ו שם הריח מ ריחות גן עדן, ב אותו ה ריח ש היה שם. רצה לחצוב יותר, יצתה בת קול ו אמרה – " דיי ך ". ב אותה שעה עמד ו לא חצב יותר, ו שם נקבר. מי נתעסק ב ו ? שת בנ ו , ש הוא היה ב דמות ו ו ב צלמ ו . אמר ר' רחומאי: ה קב"ה נתעסק ב ו כש נוצר , ו נתעסק ב ו כש מת . ו לא היה מי ש יודע ב ו (כל כך), עד ש בא אברהם אבי נו עלי ו ה שלום , ו נכנס לשם, ו ראה אות ו (את ה אדם ה ראשון )..." (רות, ע"ט, ד' ) . ב פרקי ד רבי אליעזר מתואר כיצד אברהם אבי נו גילה את ה מערה .

כאשר עשה סעודה ל מלאכים ו רצה ליקח בן בקר, כפי ש כתוב : "ו אל ה בקר רץ אברהם" (ב ראשית , י"ח, ז' ) – ברח מ לפני ו (ה בן בקר) ו נכנס ל מערת ה מכפלה . רץ אברהם אחרי ו שם ו מצא שם אדם ו חווה שוכבים על ה מיטות ו ישנים , ו נרות דולקים עלי הם ו ריח טוב עלי הם כ ריח ניחוח. לפיכך חמד את ה מערה ל אחוזת קבר. " (פרק ל"ה ). עוד מובא ב פרקי ד רבי אליעזר, כאשר אברהם בקש מ ה יבוסים , בני חת, לקנות מ הם את ה מערה תמורת זהב ל אחוזת קבר הם לא הסכימו.

אברהם השתחווה בפני הם . אמרו ל ו כי יכרות עימ ם ברית ש בני ישראל לא ייכבשו את עיר ם , ירושלים. אברהם הסכים ו כרת עמ הם ברית ו שבועה . על מנת להבטיח את קיום ה שבועה , ה יבוסי עשו צלמי נחושת ו העמידו אות ן ב ירושלים ו כתבו עלי הם את ברית שבועת אברהם.

ו כש באו בני ישראל ל ארץ כנען, כפי ש מתואר ב ספר שופטים: וְ אֶת - הַ יְבוּסִי יוֹשְׁבֵי יְרוּשָׁלַם לֹא - ( יָוכְלוּ ) [יָכְלוּ] בְנֵי - יְהוּדָה לְהוֹרִישָׁ ם וַ יֵּשֶׁב הַ יְבוּסִי אֶת - בְּנֵי יְהוּדָה ב ִּירוּשָׁלַם עַד ה ַיּוֹם ה ַזֶּה " (ט"ו, ס"ג) . דוד ה מלך רצה לכבוש את ירושלים ו לא הצליח ש נאמר " וַ יֵּלֶךְ הַ מֶּלֶךְ וַ אֲנָשָׁי ו יְרוּשָׁלַם אֶל - הַ יְבֻסִי יוֹשֵׁב ה ָאָרֶץ ו ַיֹּאמֶר ל ְדָוִד לֵאמֹר לֹא - תָבוֹא הֵנָּה כִּי אִם - הֱסִירְ ךָ הָ עִוְרִים ו ְהַ פִּסְחִים לֵאמֹר לֹא - יָבוֹא דָוִד הֵנָּה " ( שמואל ב' , ה' , ו' ) . רק אחר ש דוד הסיר את ה עורים ו ה פסחים כבש את ה עיר . פשר שמ ה של ה מערה אינו מפורש ב מקרא , ו מספר פירושים נתנו ל כך :

על פי ה מסורת , מערת ה מכפלה סמוכה ל " פתח גן עדן".

ה בניין ש מעל מערת ה מכפלה הוא אחד ה מונומנטים ה נאים ביותר ש השתמרו מ תקופת בית שני.

יש הסוברים שהבניין נבנה על ידי המלך הורדוס, מכיוון שהסגנון האדריכלי שלו דומה לסגנון הבנייה ההרודיאני, לדוגמה בהוספת האומנות בחלקו העליון של המבנה, עיצוב המהווה מאפיין הרודיאני מובהק. מנגד יש ה סוברים ש ב ימי ו של הורדוס כבר עמד ה בניין על תל ו , ו נבנה קודם ל כן על ידי ה אדומים . ל דעת אחרים הוא נבנה מאוחר יותר, ב ימי אדריאנוס. ב ימי ה שלטון ה מוסלמי הפכה ה בזיליקה ל מסגד ה מכונה "מסגד אברהם".

מתוך חיבור לטיני ש נכתב ב חברון ככל ה נראה ב סוף ה מאה ה - 10 , מתברר כי לאחר ה כיבוש ה ערבי ב שנת 638 הייתה ב חברון קהילה יהודית קטנה ש בנתה בית כנסת ליד ה מערה .

בית ה כנסת ה זה נזכר גם ב עדות ו של בנימין מ טודלה . מתוך מקור יהודי מ תקופת שלטון ה פאטימים , מתברר כי ה קהילה ה יהודית ב חברון החליטה להרוס אות ו ו לבנות אות ו מחדש. למן ה תקופה ה ממלוכית נאסר על יהודים להיכנס ל מתחם , ו הותר ל הם להגיע רק עד ה מדרגה ה שביעית סמוך ל שער ה דרום - מזרחי .

לאחר כיבוש ה מערה ב מלחמת ששת ה ימים שבו ה יהודים ו להתפלל ב מערת ה מכפלה לאחר יותר מ - 700 שנה ש ה כניסה ל מערת ה מכפלה הייתה אסורה עלי הם . ארכאולוגים ש חקרו את ה מקום הצביעו על ה זיקה ה אדריכלית ה מובהקת בין ה מבנה של מערת ה מכפלה ל מתחם הר ה בית .

מבנה נוסף מ אותו טיפוס הוא זה ש ב אלוני ממרא מ צפון ל חברון . ב שלושת ם בולטים מאפיינים אדריכליים כגון שימוש ב אבני ענק, סיתות שוליים, אומנות אחוזות ו עוד . ה ארכאולוג ד"ר יובל ברוך הציע כי ה מבנה נוסד על ידי הורדוס כ מתחם אדומי (של ה אוכלוסייה ה אדומית ה מגוירת ), לצד בניית ו של הר ה בית ב ירושלים . ב מסכת סוטה ב תלמוד ה בבלי כ פרשנות ל פסוק ו יבוא עד חברון ב ספר ב מדבר , מסופר על כלב בן יפונה ש " פירש מ עצת מרגלים ו הלך ו נשתטח על קברי אבות".

ה נוסע רבי בנימין מ טודלה ביקר ב מערה ב מאה ה - 12 , ו כתב :

נדרתי ש יהיו ל י כמו יום טוב ו תפילה ו שמחה ב הם אכילה ו שתייה .

אלהים יעזר ני על כל ו יקים ל י נדר י ל ה' אשלם – אמן". עוד מידע מסר ר' שמואל ב"ר שמשון ש היה ב מערה ב שנת 1210 כי "ירד כ"ד מדרגות ל מערה , ב דרך צר מאד, עד כי יכול לנגוע ב סלע מ כל צד".

ב מגילת פירנצה, ה מתוארכת ל עשור ה שני של ה מאה ה - 14 , מתעדת את ה נוהג ה יהודי להתפלל סמוך ל מדרגה ה שביעית ב גרם ה מדרגות ה סמוך ל מערה .

גם ה נוסע ה מוסלמי אבן בטוטה עבר ב חברון ב מאה ה - 14 .

הוא נסע ל ארץ ישראל לאורך חוף ה ים ה תיכון ו הגיע ל עיר עזה. מ שם חצה ל רוחב את ה ארץ ו הגיע ל חברון . ב חברון הוא ביקר ב מערת ה מכפלה ו שאל את ה אימאם : אם אבות ה אומה אכן קבורים פה? ה אימאם השיב ש כל ה מלומדים ש פגש מעידים על אמיתות ה מסורת , אשר עברה ב על פה מ דור ל דור : "זו מסורת עתיקה ו אין ספק ב ה ". ה אימאם הוסיף גם ש לפי מסורת ב על פה, ציווה שלמה ה מלך על ה " ג'ינים " – ה שדים ש פועלים לפי פקודת ו – לבנות את ה מבנה ה מפואר ש מעל ל מערת ה מכפלה . רביעובדיה מ ברטנורא ביקר ב מערה ב מאה ה - 15 ו כתב : "כי הלכתי ל חברון ו גרתי ב ה ימים רבים, עד אשר הייתה ישיבת ה חביבה על י כמעט יותר מ ירושלים , להיות ה יהודים ב ה מעט ו טובים ו אינם כ אנשי ירושלים ל רוע .

ו הם כ עשרים בעלי בתים מכונסים ב מבוי אחד ה סגור עלי הם , ו לא יעבור ביני הם ישמעאל ו טמא . ו גם מסורת ב יד כל אנשי ה ארץ , כי ה קבורה ב חברון טובה מ ב ירושלים . ו פה חברון על קבורת ה אבות בנין ישן נושן מאד מ אבנים גדולות, לא יאומן כי יסופר, על ה בניין ה נושן בנין חדש מ ה ישמעאלים ". רבימשולם מ וולטרה כתב ב מסע משולם מ וולטרה ב ארץ - ישראל (1481) כי הוא הגיע ל חברון ב שיירה עם "שר מערת ה מכפלה ".

ה נוסע מציין כי עקב תפקיד ו ה רם "כולם אוהבים אות ו " ו אין חשש מפני ה ערבים ו מפני ה שודדים . הוא מגיע ל חברון , מבקר ב מערת ה מכפלה ו עורך תרשים של ה מערה . ב כתבי ו הוא מספר על חברון, ש כמו ב עזה , אין ל ה חומות ו היא "עיר טובה".

על מערת ה מכפלה יש מסגד ו ה יהודים אינם מורשים להיכנס ל מבנה . הם רשאיים להתפלל רק דרך "חלון קטן" ו ל שם "זורקים מעות ו מיני בֹשם ". הוא מספר על מנהג מעניין של ה ערבים . היו נותנים ל ציבור כל יום מזון ה דומה ל זה ש נתנו "ה אבות ": ב חברון הוא מצא 20 משפחות יהודיות.

ה משפחות מספרות ל ו כי ה נשים מצליחות להיכנס ל מסגד , שכן לא מזהים ש הן יהודיות בשל ה רעלה על פני הן . ה נשים מספרות כי על קברי אברהם ו שרה בתוך ה מסגד יש "מנורת זהב עם אבנים טובות" ו על שאר ה קברים יש מנורת כסף עם אבנים טובות. משולם מ וולטרה , ש היה "שולחני" ב מקצוע , מוצא ל נכון לספר ל נו כי ל מערה יש הכנסות גדולות מ כרמים , זיתים ו בתים .

ו ב נוסף ל כך , "ה ישמעאלים ה מתים ל כפרת נפש ם ייתנו יותר מ ה' אלפים דוקטים זהב כל שנה". גם נוסעים ב מאה ה - 19 מספרים על חור ב קיר ש ממנ ו יכולים ה יהודים להביט פנימה.

אדוארד רובינסון ו עלי סמית מצאו ב ביקור ם ב - 1838 את ה חור ב קיר "סתום ב מכסה מ בפנים ". ה סופר ה צרפתי פייר לוטי תיאר את ש ראה ב - 1894 : ב תמוז תרפ"ט ביקר ב יישוב ה יהודי ב חברון ה אדמו"ר ה ריי"צ מ ליובאוויטש .

בעקבות פרעות תרפ"ט גורשו יהודי חברון ו מאז ל יהודים לא הייתה כל גישה ל מערה .

ה מבנה נבדק ו תועד ב תקופת ה מנדט ה בריטי על ידי ואנסאן ו מקיי ש פרסמו את ה מחקר ה מקיף ביותר על ה מקום ב ספר ב צרפתית ב שם : "לה חרם אל - חליל ".

ב - 10 ב אוקטובר 1968, הפקיעה ישראל מידי ה קאדי של חברון את ה חזקה של ו על מערת ה מכפלה .

זמן קצר לאחר מלחמת ששת ה ימים נזרקו רימונים על יהודים ש שהו ב סמוך ל " מדרגה ה שביעית " ו בעקבות כך, ב - 1969 הורה אלוף פיקוד מרכז רחבעם זאבי להרוס את ה מדרגות ש סימלו את ה השפלה ב איסור כניסת יהודים ל מערת ה מכפלה במשך מאות שנים. גם ה שלטון ה ישראלי שאף ב תחילה להשאיר על כנ ו את ה מקום כ מסגד ו התיר ל יהודים להתפלל ב מקום רק שעתיים ב בוקר ו שעה אחת בלבד אחה"צ, כן הייתה אסורה ה כניסה על יהודים ל אולם יצחק.

רק לאחר שנים אחדות בעקבות פעילויות ו מאבקים של יחידים דוגמת פרופ' בן ציון טבגר התעוררה תסיסה ציבורית ש אפשרה ל יהודים תפילה ב כל שעות ה יום ב דומה ל מוסלמים . ב פורים תשנ"ד (25 ב פברואר 1994) אירע ב מערה טבח, ש ב ו רצח ברוך גולדשטיין 29 מוסלמים ש התפללו ב מקום .

לאחר ה רצח נסגרה ה מערה ל כניסת יהודים ל זמן מה, ו מאז חולק ה מתחם בין ה מתפללים ה יהודים ל אלו ה מוסלמים . ה אולם ה מרכזי , אולם יצחק ו רבקה , פתוח ל מתפללים מוסלמים בלבד רוב ימות ה שנה . ב - 7 ב יולי 2017 החליטה אונסק"ו כי ה עיר ה עתיקה של חברון ו מערת ה מכפלה בפרט הן אתר מורשת עולמי.

על פי נתוני ה סיכום ה שנתי של משמר ה גבול ב מערת ה מכפלה , ב שנת 2019 נכנסו ל מערת ה מכפלה כ מיליון ו חצי מבקרים ו מתפללים , מתוכ ם כ - 700,000 יהודים, כ - 600,000 מוסלמים, ו כ - 100,000 תיירים בני לאומים שונים.

ב יוני 2021 אישר שר ה ביטחון , בני גנץ את פרויקט ה הנגשה של מערת ה מכפלה , ו זאת לאחר הרבה דרישות של בעלי מוגבליות ש רצו לבוא ו להתפלל ב אתר אך לא יכלו להיכנס.

כיום פועלים ב מקום "מוסדות מערת ה מכפלה " ה כוללים : כוללי אברכים, תלמוד תורה, הכנסת אורחים חברון ו עוד , ו מתקיימים ב ו עשרות מנייני תפילה ב כל יום.

ב יוזמת ה ראשון ל ציון ה רב מרדכי אליהו, מתקיימות ב מערה עצרות סליחות המוניות ב כל שנה ב ימי ה סליחות , ו משתתפים ב הן עשרות אלפי איש.

ב מאה ה רביעית חילקו ה ביזנטים את ה מבנה ש מעל ה מערה ל שניים , ו אסרו כניסת יהודים ל כנסייה ש הוקמה ב צד ה מזרחי ש ב מבנה .

ב מאה ה שביעית , לאחר ה כיבוש ה ערבי ה מבנה הוסב ל מסגד . ב שנת 1100 – לאחר מסע ה צלב ה ראשון – הסבו ה צלבנים את ה מסגד חזרה ל כנסייה , ו ב מאה ה ־ 13 ה ממלוכים שוב הסבו את ה כנסייה ל מסגד . ה אולם עצמו קיים עד היום ו הוא ה אולם ה גדול ו ה מפואר ש ב אולמות ה תפילה ש ב מבנה , ו מכונה "אולם יצחק", על ־ שם מצבת קבר ו של יצחק ה נמצאת ב מרכז ו . כמו כן בנו ה ממלוכים ב מתחם ה מבנה מספר אולמות קטנים נוספים – על מצבות קברי הם של אברהם, שרה, יעקב ו לאה .

כמו כן מ צד ו ה דרומי של ה מבנה בנו ה ממלוכים את אולם יוסופיה (ב מאה ה עשירית כונה "קבר יוסף") ו מ צד ו ה צפוני את מסגד ג'אוליה. ה מבנה נתון ל שליטת ישראל ו הוא נמצא ב חלק של חברון ה נמצא ב שליטה ביטחונית ישראלית.

את ה מבנה מאבטחים שוטרי מג"ב, ו ב מקרים רבים ניסו פלסטינים לדקור שוטרים ב שער ה כניסה ל מוסלמים . את מערת ה מכפלה פוקדים מדי יום מאמינים רבים, יהודים ו מוסלמים .

מתקיימות ב ו שמחות רבות – חגיגות ברית מילה, בר מצווה ו בת מצווה, חתונות ו עוד . לאחר טבח מערת ה מכפלה , ו בעקבות המלצת ועדת שמגר, מתחם ה מערה חולק ל שניים , ו ה שערים ש בין ה חלקים נעולים.

כניסת יהודים מתאפשרת מ רחבת מערת ה מכפלה בלבד דרך אולם יוסופיה. ה אולמות ה פתוחים ל כניסת יהודים הם אוהל אברהם ו שרה , אוהל יעקב ו לאה ו ה חצר ה מרכזית . כניסת מוסלמים ל מבנה מתאפשרת מ שביל גישה ה עובר מ צד ו ה מערבי של ה מבנה , דרך מסגד ג'ואליה ו מ שם ל אולם יצחק. כניסת נוצרים מותרת ל שני ה מתחמים . במשך 20 ימים בשנה סדרי החלוקה במערה מתבטלים: בעשרה ימים (שני ימים של ראש השנה, יום אחד בעשרת ימי תשובה, יום הכפורים, יומיים בחול המועד סוכות, שבת חיי שרה, יומיים בחול המועד פסח וערב ראש חודש אלול) המבנה כולו פתוח ליהודים, ובכעשרה ימים (מוולד א-נבי, לילת אל-מעראג, ימי שישי של ה רמדאן , לילת אל- קדר, עיד אל- פיטר, חג ה קורבן ו ראש ה שנה ה הג'רית ) ה מבנה כולו פתוח ל כניסת מוסלמים.

ב שנת 2013 התלכדו מועדי לילת אל-קדר ו ראש חודש אלול, ו ה מנהל ה אזרחי הורה לפתוח את ה אתר ל יהודים בלבד.

ב מרץ 2018 החל מאבק למען הנגשת ה מערה ל מבקרים בעלי מוגבלות, אשר מתקשים לעלות מדרגות רבות ו להגיע ל פתח ה מערה .

חברי כנסת ו שרים מ שמאל ו מ ימין תמכו ב מאבק , אות ו הובילה מנהלת ה יישוב ה יהודי ב חברון , יחד עם מועצת יש"ע ו ארגונים נוספים. ב אוקטובר 2018, לאחר דיון מהיר ב וועדת ה חוץ ו ה ביטחון , הודיע ה מנהל ה אזרחי כי יפעל ל הקמת מעלית ב מערת ה מכפלה . ב יוני 2019, לאחר עיכובים ב התחלת תכנון ה מעלית , הודיע יו"ר ועדת חוץ ו ביטחון ח"כ אבי דיכטר ש " ה וועדה קובעת ש עד חג ה פסח תהיה ב מקום מעלית". ב פברואר 2020 ביקר שר ה ביטחון נפתלי בנט ב קריית ארבע ו בישר כי ב משרד ה ביטחון נותנים אור ירוק ל ביצוע של ה מעלית ב מערת ה מכפלה . ב אפריל 2020, אישר ה יועץ ה משפטי ל ממשלה אביחי מנדלבליט להפקיע שטחים ב מערת ה מכפלה כדי לשפץ אות ה ו להנגיש אות ה ל אנשים בעלי מוגבלויות, יהודים ו ערבים כ אחד . ב מאי 2020 הודיעה ה יחידה ל תיאום פעולות ה ממשלה ב שטחים על פרסום צו ה הפקעה ל טובת פרויקט הנגשת מערת ה מכפלה .

ארגון "עמק שווה" הגיש ב יוני 2020 התנגדות ל תכנית , מכיוון ש ל טענת ה ארגון , ש הגיש את ה התנגדות ל תכנית יחד עם תושבים פלסטינים מ חברון , אישור ה תכנית לא נעשה כ דין על ידי ממשלת ה מעבר , ו ה תכנית מנוגדת ל הסכמים בינ לאומיים ש עלי הם חתומה ישראל, אך ה התנגדות נדחתה. קיימת עדות מ ה תקופה ה צלבנית , לפי ה מתחת ל מצבות ה קבורה קיים פתח ל חלל תת - קרקעי גדול ש הוא מערת ה מכפלה ה קדומה .

ב שנת 1922 מיפה ה ארכאולוג לואי - איג ונסאן ("ה אב ונסן") את ה מערה ו כן תיאר מערה ש מצא מתחת ל מבנים , ו ב ה מצבות ו פתחים שונים ל מערות נוספות. עדות נוספת על ירידה ל מערות ה קבורה הגיעה מ ג'ק סקלן, יהודי ש נכנס ל מערה ב שנות ה - 30 ב עזרת ו של קצין בריטי ב עת ביקור ו ב ארץ , ב אותה תקופה.

ב ראיון ש נערך עמ ו שבוע לפני מות ו , תיאר סקלן את ה קברים ה נמצאים בתוך ה מערה ל דובר ה יישוב ה יהודי ב חברון , נעם ארנון. לאחר מלחמת ששת ה ימים הוריד בכיר ה שב"כ יהודה ארבל אל ה חלל ה פנימי את בת ו מיכל בת ה - 13 , ש סיירה ב חלל ו הביאה תצלומים ו שרטוטים של ו .

בעקבות סיור זה פרסם משה דיין מאמר ראשוני ובו תיאור של המערכת התת-קרקעית. ב שנת 1981 ירדה אל ה חלל ה תחתון קבוצה של מדריכים מ מדרשת חברון ב קרית ארבע. הם תיארו קומה נוספת ו ב ה מערה כפולה ה מזכירה מערת קבורה כנענית. לאחר מ כן ירדה ל מערה משלחת נוספת ו ב ה נציגי צה"ל ו ה ארכאולוג זאב ייבין. ייבין הראה ש ה מערה דומה ל מערות קבורה רבות ב הר חברון, ה אופייניות ל אלף ה שני לפנה"ס, ש פיר אנכי מוביל אלי הן ו ב תחתית ן מצוי חדר קבורה.

מערת המכפלה


פסק דין אדרסהוא פסק דין מרכזי במשפט האזרחי בכלל ודיני החוזים בפרט בישראל. פסק הדין ניתן בשנת 1988 לאחר דיון נוסף בבית המשפט העליון במותב של חמישה שופטים בו נהפכה ההכרעה מהדיון הראשון. פסק הדין נחשב כפורץ דרך במשפט הישראלי ומוכר כפסק דין חשוב גם ברחבי העולם.

פסק הדין תורגם לאנגלית והוא מצוטט רבות בפסיקה משפטית זרה. פסק הדין עוסק בשאלת הפיצויים המגיעים לצד הנפגע מהפרת חוזה ובממשק שבין דיני חוזים בכלל ודיני התרופות בפרט ובין דיני עשיית עושר ולא במשפט.

ההלכה המשפטית שנקבעה בפסק הדין על ידי בית המשפט העליון מעניקה הגנה רחבה ביותר לנפגע וקובעת כי הוא זכאי לקבל את הרווחים שהרוויח מפר החוזה עקב ההפרה. הגנה זו מרחיקת לכת ביחס להגנה שהייתה נהוגה במשפט הישראלי עד לפסק הדין וביחס להגנה הנוהגת בכל שיטות המשפט הזרות. בית המשפט העליון בישראל הוא היחיד בעולם שהכיר בזכות רחבה כל כך לפיצויים. 'הלכת אדרס' זכתה לביקורת רבה ופרופסור אייל זמיר אף טוען כי משמעותה היא בעיקר רטורית ובפועל אין היא מיושמת כמעט על ידי בתי המשפט בישראל. תרופות בהפרת חוזה

דיני התרופות בדיני חוזים נועדו להסדיר את מערכת היחסים בין הצדדים לחוזה במקרה בו החוזה לא ממומש כפי שנקבע.

לצד אכיפת החוזה, ביטול החוזה והשבה הדדית של התמורות שהוחלפו בין הצדדים ניצבת תרופת הפיצויים כתרופה מרכזית לנפגע מהפרת חוזה. במאמרם המכונן, שפורסם בכתב העת של הפקולטה למשפטים באוניברסיטת ייל בשנת 1936, לון פולר וויליאם פרדיו הגדירו את שלוש התכליות הבסיסיות של ההגנה על צד לחוזה בדיני התרופות: אינטרס הציפייה (נקרא גם אינטרס הקיום)- שתכליתו העמדת הנפגע באותו מצב בו היה אילו החוזה קוים. ניתן לממש אינטרס זה על ידי אכיפת החוזה או תשלום פיצויים בגובה התמורה שהנפגע היה מרוויח מקיום החוזה. אינטרס ההסתמכות- שתכליתו העמדת הנפגע באותו מצב אלמלא כלל לא עשה את החוזה. ניתן לממש אינטרס זה על ידי תשלום פיצויים שיכסו את כל ההפסד שנגרם לנפגע עקב כריתת החוזה. אינטרס ההשבה- שתכליתו לקיחת טובות ההנאה שצמחו למפר כתוצאה מהחוזה והחזרתם לנפגע. מאמרים מאוחרים יותר טענו שהניתוח האנליטי של פולר ופרדו חסר.

בניגוד לשני אלה, אינטרס הקיום הוא אינטרס 'צופה פני עתיד' מבחינת הנפגע שכן הוא נועד להעמידו במצב העתידי בו היה לו החוזה קוים. הטענה נגד ניתוחם של פולר ופרדיו היא כי הם השמיטו מהניתוח שלהם את האינטרס שצופה פני עתיד מבחינת המפר – כלומר האינטרס שאמור להעמיד את המפר במצב העתידי בו היה לו החוזה קויים על ידו. ניתן לממש אינטרס זה על ידי לקיחת כל הרווחים שנוצרו אצל מפר החוזה עקב כך שלא קיים את החוזה כמו שנקבע, גם אם רווחים אלו יותר גבוהים מאינטרס הקיום (כלומר יותר גבוהים מהרווח שהיה מרוויח הנפגע לו החוזה קויים). נהוג לכנות אינטרס זה כ"נטילת רווחי המפר". אינטרס זה שנוי במחלוקת מסיבות שונות והוא אינו נוהג ברובם המוחלט של שיטות המשפט בעולם. בעולם המשפט ישנה מחלוקת קשה האם יש להעדיף את אינטרס הציפייה או את אינטרס ההסתמכות, אך ישנו קונצנזוס כי אין ליטול את רווחי המפר, ומקובל כי פיצויי הקיום הם המקסימום אותם המשפט יכול להטיל. תפיסה רווחת זו נהגה גם במשפט הישראלי עד לפסק דין אדרס. דיני התרופות

חוקהחוזים (תרופות בשל הפרת חוזה), תשל"א-1970 מהווה את המסגרת הנורמטיבית לסעדים המשפטיים הנוגעים לחוזים.

החוק קובע לאילו סעדים זכאים הצדדים לחוזה בנסיבות משפטיות שונות. סעיף 11(א) לחוק החוזים (תרופות) שכותרתו "פיצויים ללא הוכחת נזק" קובע כי: זכות זו לא שוללת את זכותו של הנפגע לתבוע פיצויים על נזקים נוספים שנגרמו לו עקב ההפרה והיא נועדה לקבוע מנגנון יעיל ופשוט לקביעת הפיצוי על הנזק הכי ברור וצפוי.

סעיף 84(א) לחוק המכר (מכר טובין בין-לאומי), התשל"א-1971 מכיל הוראה דומה החלה לגבי חוזים בינלאומיים. חוק עשיית עושר ולא במשפט

דיני החוזים מסדירים את היחסים בין צדדים לחוזה אך מעבר לדינים אלו ישנם דינים נוספים המסדירים מערכות יחסים בין צדדים אף לא נקשרו בחוזה.

ביניהם נמצאים "דיני עשיית עושר". סעיף 1(א) לחוק עשיית עושר ולא במשפט, תשל"ט-1979 קובע כי: כלומר, על פי חוק עשיית עושר ולא במשפט, מי שמרוויח שלא כדין על חשבון חברו (הזוכה), חייב להשיב את זכייתו לחברו (המזכה).

בנוסף, סעיף 6(א) לחוק עשיית עושר ולא במשפט קובע כי:

עלפי לשון החוק, לכאורה כאשר יש מערכת חוקית אחרת המסדירה מקרה מסוים, אין תחולה לחוק עשיית עושר.

לכן לפי לשון החוק הפשוטה, כאשר יש מערכת חוזית בין צדדים, היחסים ביניהם מוסדרים על ידי דיני חוזים ואין תחולה לחוק עשיית עושר ולא במשפט. עובדות המקרה והכרעת הערכאה הראשונה

חברת אדרס הישראלית וחברת הרלו הגרמנית כרתו ביניהם חוזה בספטמבר 1973, במסגרתו התחייבה הרלו לספק לאדרס כ-7000 טון ברזל תמורת מחיר של 620 מארק לטון.

פרוץ מלחמת יום הכיפורים באוקטובר 1973 גרמה לעיכוב בביצוע החוזה והרלו החלה לשלוח את הברזל לנמל חיפה בפועל רק בינואר 1974. עד חודש אפריל 1974 סיפקה הרלו לאדרס כ-5000 טון ברזל מתוך ה-7000 שלהם התחייבה בחוזה. יתרת הברזל, כ-2000 טון, לא סופקו לבסוף על ידי הרלו. בשנת 1976 הגישה אדרס תביעה אזרחית בבית המשפט המחוזי בחיפה ובה טענה אדרס כי יתרת הברזל לא סופקה על ידי הרלו מכיוון שהיא נמכרה לחברה שלישית תמורת מחיר גבוה יותר של כ-900 מארק לטון.

אדרס טענה כי נאלצה לקנות את יתרת הברזל לו נזקקה ממקור אחר באותו מחיר (שהיה גבוה יותר מהמחיר אותו הייתה אמורה לשלם להרלו על פי החוזה). אדרסתבעה כי בית המשפט יורה להרלו לפצות אותה מכוח דיני התרופות על הנזק שנגרם לה עקב הפרת החוזה.

הנזק שנגרם לה על פי טענתה היה המחיר הגבוה אותו נאלצה לשלם עבור יתרת הברזל לאחר שהרלו לא סיפקה ברזל תמורת המחיר החוזי. לחלופין דרשה אדרס פיצוי במסגרת דיני עשיית עושר ולא במשפט.

על פי טענה זו על הרלו לשלם לאדרס את הרווחים אותה הפיקה על חשבון אדרס עקב הפרת החוזה (יתרת המחיר בו מכרה את הברזל לחברה השלישית פחות המחיר החוזי בו התחייבה למכור לאדרס). הרלו טענה כהגנה כי החוזה סוכל בשל נסיבות מלחמת יום הכיפורים שלא אפשרו לבצע את המשלוח לארץ.

בית המשפט המחוזי קיבל את תביעתה של אדרס.

בית המשפט הכריע במישור העובדתי כי החוזה לא סוכל ובניגוד לטענת הרלו ניתן היה לבצע את המשלוח לארץ חרף מלחמת יום כיפור. בית המשפט הגיע למסקנה כי הרלו לא ביצעה את המשלוח בגלל שעקב עליית מחירי הברזל נקרתה בפניה הזדמנות למכור את הברזל לצד שלישי ולהרוויח יותר. בכך, קבע בית המשפט, הפרה הרלו את החוזה ולאדרס הייתה הזכות לבטל את החוזה. לבסוף קבע בית המשפט כי אכן אדרס ביטלה את החוזה בהתנהגותה. במישור המשפטי קבע בית המשפט כי על הנסיבות חל סעיף 84(א) לחוק המכר (מכר טובין בין-לאומי) והפיצוי המגיע לאדרס הוא הפרש המחירים בין מחיר הברזל ביום בו מכרה הרלו את הברזל לצד השלישי (ובכך בעצם הופר החוזה ובוטל על ידי אדרס) ובין המחיר שנקבע בחוזה.

בהתאם לכך, בית המשפט העמיד את הפיצוי על ההפרש האמור כפול מספר הטונות אותם נמנעה מלספק הרלו. דיון בערכאה השנייה

הרלו ערערה לבית המשפט העליון וערעורה התקבל.

בית המשפט העליון הפך את החלטת המחוזי וקבע כי מרבית הקביעות העובדתיות מהערכאה הראשונה אמנם נכונות אך החוזה לא בוטל על ידי אדרס. בית המשפט דחה את הטענה כי אדרס ביטלה את החוזה על ידי התנהגות (על ידי ביטול קו האשראי הדוקומנטרי שנפתח על ידיה לצורך העסקה) וקבע לפיכך כי סעיף 84(א) לחוק המכר הבינלאומי כלל לא חל על העסקה. בנוסף קבע בית המשפט כי אדרס אינה זכאית לפיצוי בגין נזק מכיוון שטענת אדרס על קנית ברזל ממקורות אחרים לא נתמכה בראיות, ובכל מקרה מחיר הברזל בשוק העולמי חזר בינתיים לתקנו, ולא הוכח שהוא עלה בעת הרלוונטית על המחיר המוסכם בחוזה. טענתה של אדרס לפיצוי בגין דיני עשיית עושר נדחתה על בית המשפט. בהקשר זה כתבה השופטת מרים בן-פורת: אדרסעתרה לבית המשפט שוב בבקשה לקיים דיון נוסף.

נשיא בית המשפט העליון השופט יצחק כהן קיבל חלקית את הבקשה וקבע כי ייערך דיון נוסף אך הוא יצומצם לדיון בשאלות האם דיני עשיית עושר חלים גם על מערכת יחסים חוזית ומה המשמעות האופרטיבית של הקביעה לגבי הסכסוך בין אדרס והרלו. הדיון הנוסף

הדיון הנוסףהתקיים בשנת 1988 ובמותב ישבו השופטים מרים בן-פורת (שכתבה את פסק הדין בדיון הראשון ועתה שימשה כמשנה לנשיא בית המשפט העליון), אהרן ברק (שישב גם הוא בהרכב הראשון), שלמה לוין, דב לוין, וגבריאל בך.

למעשה, הדיון הנוסף נסוב בעיקר סביב שתי שאלות - השאלה של חלות דיני עשיית עושר במסגרת מערכת יחסים חוזית וכן השאלה האם במסגרת דיני עשיית עושר זכאי צד המקיים את החוזה לקבל מהמפר את טובת ההנאה שצמחה לו עקב ההפרה ("נטילת רווחי המפר"). לגבי השאלה הראשונה – אודות חלות דיני עשיית עושר על מערכת יחסים חוזית – הבחינו השופטים בין מצב בו החוזה בוטל עקב ההפרה ובין מצב בו החוזה לא בוטל, נסיבה שלדעת חלק משופטי ההרכב השפיעה על התשובה לשאלה בדבר חלות דיני עשיית עושר. השופט שלמה לוין כתב את פסק הדין העיקרי אותו הוא חילק לעיסוק בשלוש שאלות.

ראשית קבע השופט לוין כי במקרה בו החוזה בוטל אין מניעה מפנייה לדיני עשיית עושר ולא במשפט ואין חובה להתבסס על דיני החוזים בלבד. בספרו על דיני עשיית עושר טען פרופסור דניאל פרידמן כי "אם החוזה בטל, או אם בוטל או סוכל נשמטה העילה ששימשה להעברת טובת ההנאה מן המתקשרים ונפתחת הדלת להפעלתם של דיני עשיית עושר ולא במשפט". בניגוד לדעה זו פרופסור גד טדסקי סבר כי כאשר החוזה בטל, ההשבה מוסדרת בדיני החוזים ולכן לא ניתן לפנות לדיני עשיית עושר. השופט לוין בחר כאמור בגישתו של פרידמן. לאחר מכן דן השופט לוין בשאלה האם ניתן מכוח דיני עשיית עושר לדרוש את רווחי המפר. גם על שאלה זו ענה השופט לוין בחיוב בקובעו כי עיקרון עשיית עושר במשפט הישראלי הוא עיקרון רחב היכול לשמש במקרים רבים לפי הצורך: לשיטת השופט שלמה לוין ראוי לחייב השבת רווחים על רקע הפרת חוזה מהמפר לנפגע:

ההשבה בדיני החוזים היא השבה במובן הצר, כלומר השבת התמורה העצמית (התמורה שהעביר הנפגע למפר על חשבון החוזה) ולכן לשופט לוין לא הייתה ברירה אלא לבסס את נטילת רווחי המפר על דיני עשיית עושר.

לבסוף, השופט לוין יוצא מנקודת ההנחה כי הקביעה בדיון הראשון בעליון נכונה והחוזה לא בוטל, ולכן הוא עובר לדון בשאלה האם דיני עשיית עושר רלוונטיים גם כשהחוזה לא בוטל ולפיכך רלוונטיים במקרה הספציפי של אדרס והרלו.

על שאלה זו הוא גם משיב בחיוב. לפי גישתו של השופט שלמה לוין אין חשיבות לשאלה האם החוזה בוטל או לא. לפי קביעה זו השופט לוין פוסק כי במקרה הספציפי יכלה אדרס לתבוע על בסיס דיני עשיית עושר למרות שהחוזה לא בוטל לגמרי על ידה ברגע ההפרה. השופט בך הצטרף לדעתו של השופט לוין וקבע גם הוא כי אין חשיבות לשאלת ביטול החוזה מבחינת תכולת דיני עשיית עושר וניתן להתבסס עליהם בכל מקרה. השופט ברק הרחיב על נימוקיו של השופט שלמה לוין והגיע גם הוא למסקנה כי דיני עשיית עושר חלים תמיד על מערכות יחסים חוזיות.

אולם בניגוד לשופטים לוין ובך הוא קבע כי סעד של נטילת רווחי המפר בהתבסס על דיני עשיית עושר אפשרי רק כשהחוזה לא בוטל. את השאלה האם ניתן להעניק סעד זה כשהחוזה בוטל בחר השופט ברק להשאיר ב"צריך עיון" מכיוון שתשובה עליה לא מחויבת לצורך הכרעת הדין בעניין הספציפי. השופטים בן פורת ודב לוין הגיעו שניהם למסקנה כי דין הערעור הנוסף להידחות.

השופטת בן פורת אמנם הצטרפה לדעתם של שופטי הרוב בנוגע לחוזה שלא בוטל אולם היא קובעת כי בענייננו החוזה בוטל ולכן אדרס לא יכולה להתבסס על דיני עשיית עושר. קביעה זו בנוגע לבטלות החוזה מנוגדת לקביעתה שלה עצמה מהדיון הראשון לפיו סעיף 84(א) לחוק המכר הבינלאומי לא חל מכיוון שהחוזה לא בוטל. היא תרצה סתירה זו בתשובה כי בדיון הראשון קביעתה שהחוזה לא בוטל היה רק לעניין שאלת חלות סעיף 84(א) ולא משום היבט אחר. לטענתה מרגע שאדרס תבעה לפיצויים בלבד (ולא לאכיפה) יש לקבוע כי החוזה הגיע אל קצו. לפיכך, השופטת בן פורת קבעה כי יש להשאיר על כנו את פסק דינה מהדיון הראשון. השופטת בן פורת מצדיקה את מתן האפשרות להתבסס על דיני עשיית עושר במקרה בו החוזה לא בוטל על הטענה כי במקרים מסוימים לנפגע יש אינטרס מוגן בנכס. כלומר אם החוזה לא מבוטל הקשר של הנפגע עם הנכס לא ניתק והנפגע זכאי לקבל רווחים שנוצרו מהנכס. אם החוזה נותק לעומת זאת הקשר לנכס ניתק והתרופות הרלוונטיות הן התרופות של דיני החוזים. השופט דב לוין הסכים עם השופטת בן פורת כי במקרה הספציפי החוזה לא בוטל אולם בדעת יחיד הוא קבע כי בכל מערכת יחסים חוזית, ללא חשיבות לשאלה האם החוזה בוטל, אין תחולה לדיני עשיית עושר וזאת לאור הוראת סעיף 6(א) לחוק עשיית עושר.

לדעתו של השופט דב לוין המחוקקים הכירו את עקרונות עשיית עושר כשחוקקו את דיני החוזים והם שילבו עקרונות אלה בדיני החוזים. לפיכך כל התרופות למערכת היחסים החוזית מצויות בדיני החוזים ואין צורך להזדקק למערכת נורמטיבית נוספת. השפעת פסק הדין

פסק הדיןעורר תהודה רבה במשפט הישראלי בשל החריגה המשמעותית של בית המשפט מהגישה שהייתה מקובלת במשפט הישראלי.

גם בעולם עורר פסק הדין עניין רב מאחר שפסק הדין הוא היחיד בעולם שהכיר בצורה כל כך רחבה בסעד של נטילת רווחי המפר. מאמרים רבים נכתבו בארץ ובעולם אודות פסק הדין המנתחים אותו ומפרטים את השלכותיו. משמעות פסק הדין חורגת מהתוצאה הספציפית בעניין הנידון וכן חורגת מההלכה הכללית שנקבעה בו.

שירלי רנר כתבה על פסק הדין כי הוא מבטא את מגמת בית המשפט העליון בישראל להקשיח את היציאה מהחבות החוזית וזאת על ידי הכבדת נטל הפיצויים על מפרי חוזים. בהקשר זה כתבה רנר כי: פרופסור מנחם מאוטנר בספרו 'ירידת הפורמליזם ועליית הערכים במשפט הישראלי' מציג את פסק הדין כהוכחה נוספת לטענתו כי בבית המשפט הישראלי ירד קרנו של הפורמליזם המשפטי ועלה קרנם של הערכים הכלליים המאפשרים לבית המשפט גמישות רבה בדרך לתוצאה הצודקת בעיניו.

לטענתו, הפורמליזם המשפטי חותר ליצירת קטגוריות משפטיות טכניות המנותקות מעקרונות על החלים על הסוגיה. בית המשפט נרתע מגישה פורמליסטית זו ועל פי מאוטנר פסק דין אדרס משמש כ"דוגמא טובה למגמה של טשטוש קווי הגבול המבחינים בין קטגוריות משפטיות שונות". פרופסור אייל זמיר כתב במאמר מפורט הדן בהלכת אדרס כי בפועל ההלכה אינה מיושמת בבתי המשפט בישראל.

לטענתו פסק הדין מצוטט בהקשרים רבים למשל, חשיבות ערך קיום החוזה במשפט הישראלי, דחיית הגישה הכלכלית למשפט ועוד, אך כמעט ולא ניתן למצוא פסיקה המתבססת על הלכת אדרס לשם נטילת רווחי המפר. לטענת זמיר המשמעות בפועל של הלכת אדרס היא בעיקר תאורטית ופסק הדין לא שינה בפועל את הדין הישראלי בסוגיה. עוד כותב זמיר כי פסק הדין השפיע על ניסוחו של הריסטייטמנט השלישי בארצות הברית שהרחיב את ההכרה באינטרס של נטילת רווחים מהמפר בנסיבות מסוימות. ביקורת על פסק הדין

ערך מורחב – ניתוח כלכלי של המשפט

ערך מורחב – שנאת הפסד פסק הדין עורר ביקורות קשות בשיח האקדמי.

הביקורת הבולטת ביותר היא על העובדה כי פסק הדין מבטא את דחיית הגישה הכלכלית למשפט על ידי בית המשפט העליון.

הגישה הכלכלית למשפט מכירה בכך שבנסיבות מסוימות עדיף מבחינה כלכלית שהחוזה יופר. כך למשל כאשר ניתן להפר את החוזה ולמכור את מושא החוזה תמורת מחיר גבוה יותר לצד שלישי הגישה הכלכלית תצדד בהפרת החוזה. מצב זה נקרא "הפרה יעילה". הלכת אדרס בעצם שוללת את התמריץ של צדדים לחוזה לבצע הפרה יעילה מכיוון שגם אם ימצאו צד שמוכן לשלם להם יותר תמורת החוזה, הם יאלצו למסור בכל מקרה את הרווח לנפגע ולכן אין להם אינטרס לעשות זאת. אמירותיהם הנחרצות של שופטי הרוב בדבר הערך החשוב שיש לקיום החוזה מבטאות רתיעה מסוימת מגישה תועלתנית כלכלית שתצדד בהפרה יעילה.

בנוסף השופט שלמה לוין מתייחס במפורש לדחיית הגישה הכלכלית למשפט בכותבו על הגישה ביסוד הלכת אדרס כי: לטענת פרופסור חנוך דגן, גישה זו בה נקט בית המשפט בעניין אדרס היא שגויה וכי ראוי שבחוזים מסחריים כדוגמת החוזה בעניין אדרס, שיקולי יעילות יהיו רלוונטיים בקביעת הדין.

בנוסף, לטענתו, שיקולי היעילות בחוזים מסחריים מחייבים את שלילתה של הלכת אדרס מכיוון שהצדדים המסחריים הטיפוסיים בכל מקרה יתנו עליה ויגבילו את הפיצויים לגובה פיצויי הקיום והתניה זו גוררת עליה בעלות העסקה (עקב הצורך להתנות ולשנות את הדין הדיספוזיטיבי). טיעון זה של פרופסור חנוך דגן מתבסס על קשיי ההוכחה של רווחי המפר. לעומת פיצויי קיום הניתנים להוכחה (שהרי הנפגע יודע מה הוא התכוון להפיק מהחוזה) קשה להוכיח אילו רווחים הפיק המפר מההפרה. מידע זה מצוי אצל המפר ואין סיבה להניח שהוא יאות למסור את המידע לנפגע. מאחר שבכל מקרה יהיה יקר להוכיח את רווחי המפר יעדיפו הצדדים להגביל את הפיצויים לגובה פיצויי הקיום. פרופסור אייל זמיר לעומת זאת מוכיח כי קשה לטעון שהלכת אדרס שוללת בוודאות הפרות יעילות.

לעומת זאת הוא מציע הנמקה שונה לכך שהלכת אדרס לא יעילה ולכן גם לא מיושמת בפועל. זמיר טוען בהתבסס על תורת הערך כי הסיבה לחוסר האפקטיביות של הלכת אדרס היא שנאת ההפסד של האנשים. תורת הערך שפותחה על ידי דניאל כהנמן ועמוס טברסקי טוענת כי אנשים לא מודדים תוצאות על בסיס ערכים מוחלטים אלא על בסיס יחסי. כלומר אנשים ימדדו את מצבם לא על בסיס של עושר או עוני אלא על בסיס של רווח או הפסד ביחס לנקודת ייחוס כלשהי. בנוסף, טוענת תורת הערך כי אנשים הם שונאי הפסד – כלומר הגריעה ברווחה של אדם כאשר הוא מפסיד גדולה מהעלייה ברווחה שלו כאשר הוא מרוויח. עלפי זמיר נושים חוזיים אינם תופסים את רווחיו של מפר החוזה כמשהו שנלקח מהם (כלומר כהפסד).

לכן, השארת רווחים אלו בידי המפר לא פוגעת בנושה כמו הפגיעה שהוא יפגע לו לא יקבל את התמורה שהעביר כבר למפר (השבה במובן הצר) או שלא יקבל פיצוי על הוצאותיו בהסתמך על החוזה (פיצויי הסתמכות), או שלא יקבל את הרווחים שציפה להפיק מהחוזה (פיצויי קיום). לפיכך לדעת זמיר טבעי שנפגעים בהפרות חוזה לא מרבים לתבוע את רווחי המפר ומאותה סיבה בתי המשפט גם לא נוהגים להעניק את רווחי המפר.

פסק דין אדרס


רעידת האדמה במפרץ אילת בשנת 1995 הייתה רעידת אדמה אשר התרחשה ב-22 בנובמבר 1995 בשעה 06:15 (זמן מקומי) באזור מפרץ אילת, כ-150 קילומטר דרומית לאילת. רעידת האדמה הייתה בעוצמה 7.3 בסולם מגניטודה לפי מומנט. המוקד של רעידת האדמה היה בחלק המרכזי של מפרץ אילת. לפחות 8 בני אדם נהרגו ברעידת האדמה וכ-30 בני אדם נפצעו. המוקד של רעידת האדמה היה 60 קילומטרים מדרום לחופי אילת, באזור הנמצא בסמוך לגבול בין מצרים, ישראל, ירדן וערב הסעודית.

רעידת ה אדמה גרמה ל נזקים ב בניינים ב אילת ו ב עקבה . בקרבת העיר המצרית נואיבה נהרסו כליל כמה בתי בטון מחוזקים היטב. רעידת האדמה הורגשה אף בלבנון ובסוריה, וזו הייתה רעידת האדמה החזקה ביותר בבקעת הירדן מאז רעידת האדמה ביריחו בשנת 1927, אשר אירעה בקרבת ים המלח.

הנזק הכבד ביותר אירע בעיר הנופש אילת בה נפגעו שבעה בתי מלון ו-50 בניינים נוספים, ונפערו סדקים בכבישים. מלון "גני שולמית" יצא מכלל שימוש כתוצאה מנזקי רעידת האדמה והוגדר כמבנה מסוכן. בישראל טופלו 15 בני אדם שנפצעו או לקו בהלם, ובעקבה נפטר אדם אחד מהתקף לב. בסעודיה דווח על שתי נשים שנהרגו כתוצאה מרעידת האדמה ובמצרים דווח על חמישה מקרי מוות כתוצאה מרעידת האדמה כאשר שלושה מהם נהרגו בעיירת הנופש נואיבה.

שמונה מבנים התמוטטו בקהיר. אדם אחד נהרג ושניים נפצעו קלות באל-בדא שבסעודיה, וגם דווח שנגרמו בערב הסעודית נזקים ביישובים אל-עלא וחקל.

רעידת האדמה במפרץ אילת (1995)


ריבית בנק ישראלהיא אמצע ה מרווח ש בין שיעור ה ריבית ש ב ו מלווה בנק ישראל כסף ל בנקים ה מסחריים לבין שיעור ה ריבית ש ב ו בנק ישראל לווה כסף מ ה בנקים ה מסחריים . בנק ישראל מלווה כסף ל בנקים ו גם מאפשר ל הם להפקיד אצל ו . שער ה ריבית ש בנק ישראל גובה על ה הלוואות , גבוה מ שער ה ריבית ש הוא משלם על פיקדונות ה בנקים . נקודת ה אמצע ש בין שני ה שערים הללו, היא ריבית בנק ישראל. לגובהה יש השפעה גדולה על ערך הכסף במשק כולו. ריבית בנק ישראל מגדירה את ה ריבית ה מרבית אשר ניתן לדרוש ב מכרזי ה מק"מים (ה נחשבים ל הלוואה חסרת סיכון) ה נערכים על יד ו .

ל שער ריבית בנק ישראל צמודים רבים מ שערי ה ריבית ב משק , במיוחד שערי ה ריבית על הלוואות קצרות מועד.

כך ה ריבית ש ה בנקים גובים על הלוואות עו"ש, צמודה כמעט תמיד ל שער ריבית בנק ישראל ו כן גם ה ריבית ש ה בנקים משלמים על פיקדונות ה ציבור . גם משכנתאות רבות ניתנות כש הן צמודות ל שער ריבית בנק ישראל. הלכה ל מעשה , שער ה ריבית הוא כלי ב יד בנק ישראל ל שליטה מוניטרית ב אינפלציה , ו ל מטרות נוספות כגון עידוד ה צמיחה ב משק .

ריבית בנק ישראל


רונית אלקבץ(27 ב נובמבר 1964 – 19 ב אפריל 2016) הייתה שחקנית קולנוע, במאית ו תסריטאית ישראלית. רונית אלקבץ נולדה ב - 27 ב נובמבר 1964, ב באר שבע, ל הורים ילידי אסואירה ש ב מרוקו ש עלו ל ארץ שנתיים קודם ל כן .

ב - 1974 , כש הייתה בת עשר, עברה ה משפחה ל קריית ים. אלקבץ היא בת ל משפחה של ארבעה ילדים: אחות ם של ה במאי שלומי אלקבץ ה מדען יחיאל אלקבץ ו אסף אלקבץ. למדתה בתיכון רודמן בקריית ים. היא לא למדה משחק ב אופן מקצועי.

ב נוסף ל משחק ה ב קולנוע ו ב טלוויזיה , השתתפה אלקבץ גם ב הצגות תיאטרון רבות. ה תלבושות ה ייחודיות של ה הפכו אות ה ל מעין אייקון אופנה.

ב שנת 1987 דיגמנה את ה שמלות של אילנה אפרתי. אלקבץהייתה נשיאת ארגון "אחותי - למען נשים ב ישראל ".

ב - 1990 , שיחקה ב סרט ה ה ראשון - "ה מיועד ", לצד שולי רנד (כאשר זאת גם הופעת ה בכורה של ו ).

ה סרט זכה ל ביקורות אובות ו השתתף ב פסטיבל ה קולנוע ב קאן . ב - 1992 השתתפה ב סרט ו של גידי דר, "אדי קינג", לצד אלברט אילוז.

ב - 1994 שיחקה ב הפקה ה צרפתית-ישראלית של ה סרט "צלקת", עלי ו גם הייתה אחראית ל תסריט ביחד עם ה במאי חיים בוזגלו, ו שיחקה לצד ששון גבאי ו מוחמד בכרי ו גרפה תשבחות מ ה מבקרים .

ב אפריל 1997 עברה ל פריז , שם למדה צרפתית ו שהתה למעלה מ - 4 שנים.

ב - 2003 שיחקה לצד חנה לסלאו ו קרן מור ב סרט ו של עמוס גיתאי, "עלילה", ש השתתף ב פסטיבל ה סרטים של ונציה.

ב שנת 2004 שיחקה ל צד דאנה איבגי, ב סרט ה של קרן ידעיה, "אור".

משחק ה זיכה ל ה התמודדות נוספת ב פרסי ה אופיר , ו זכייה ב פסטיבל ה קולנוע ב ירושלים ו ב פסטיבלים ב סלובקיה ו ב מקסיקו , ב נוסף ל התמודדות ב מדינות שונות. ב שנת 2005 השתתפה, ו אף ביימה ו כתבה יחד עם אחי ה , שלומי אלקבץ, ב מסגרת ה סרט ה צרפתי - ישראלי , "ו לקחת ל ך אישה", סרט דרמטי ו מעין אוטוביוגרפי של שני ה אחים .

ה סרט נבחר להשתתף ב פסטיבל ונציה ו זכה ב פרס "ה סרט ה טוב " ב מסגרת ה פסטיבל . אלקבץ הייתה מועמדת פעם רביעית ל פרס אופיר ו זכתה ב פרסי ה מבקרים של גרמניה, ב פסטיבל בלגיה ל קולנוע ו ב פסטיבל טורקיה. בשנת 2007 כיכבה בסרטו עטור השבחים של ערן קולירין - "ביקור התזמורת", בתפקיד שעליו זכתה בפרס אופיר השלישי שלה.

ב אותה שנה השתתפה ב " ציון ", סרט ו ה אמנותי של ה אמן ו ה קולנוען ז'וזף דדון, ש צולם ב ישראל ב עיר אופקים ו ב מוזיאון ה לובר ב צרפת . בשנת 2008 יצא לאקרנים הסרט "שבעה", אותו כתבה וביימה יחד עם אחיה שלומי אלקבץ.

הסרט, המהווה המשך של סרטם המשותף הקודם, נבחר לפתוח את שבוע המבקרים בפסטיבל קאן. ה סרט זכה ב פרס וולג'ין ל " סרט ה עלילתי ה טוב ביותר" ב פסטיבל ה קולנוע ירושלים. ב שנת 2009 השתתפה ב סרט "כלת ה ים ", ל ציד ם של דאנה איבגי, מוני מושונוב ו רועי אסף.

ב שנת 2011 שיחקה ב - 3 סרטים: היא כיכבה, לצד יבגניה דודינה, ב סרט ה של מיכל אביעד - "לא רואים עלי ך ", ב " מבול ", לצד צחי גראד ו מיכאל מושונוב ו ב " ציון ו אחי ו " לצד גראד ו עופר חיון. ב - 2012 שיחקה ב סרט ה דרמה - תיעודית של שלומי אלקבץ "עדות", לצד מנשה נוי, ריימונד אמסלם, זהר ליבה ו רועי אסף.

ב שנת 2014 יצא ל אקרנים ה סרט ה שלישי ב טרילוגיה , "גט", אות ו כתבה ו ביימה יחד עם אחי ה שלומי אלקבץ.

ה סרט הוצג ב פסטיבל קאן ו זכה ל ביקורות מצוינות, ו כן ב פסטיבל ה קולנוע ב ירושלים . ה סרט זכה ב פרס אופיר כ " סרט ה טוב ביותר" ל שנת 2014 ו נבחר לייצג את ישראל ב תחרות פרס גלובוס ה זהב . ב - 1991 שיחקה ב סדרת ה אימה ה טלוויזיונית , "סיפורים ל שעת לילה מאוחרת", ב פרק "פגישה עיוורת" בתור רותי, אישה דתייה מסוגרת ה מקבלת הזמנה מסתורית ל פגישה עיוורת עם בחור ב שם דני (יונתן סגל).

ככל ש ה דברים מתפתחים מתגלה ש ל דני ישנה בעיה פיזית ייחודית ו אילו ל רותי , ה עוסקת ב ייצור מים מינרלים ישנה כמיהה עזה ל טבע ה באה על סיפוק ה ב אופן ש אינו שגרתי. ב - 2001 , שיחקה תפקיד אורח ב סדרה "פלורנטין".

ב - 2006 שיחקה במשך 3 עונות ב סדרת ה טלוויזיה של רני בלייר, "פרשת ה שבוע ", לצד מנשה נוי, יובל סגל ו אחרים .

ב - 2015 , השתתפה ב מיני סדרה ה צרפתית "טרפליום", ה מתארת מציאות עתידנית - דמיונית ו עלי ה קיבלה אלקבץ מחמאות רבות ב עיתונים ו שבחים מ מבקרי ה טלוויזיה ב רחבי ה עולם .

ה סדרה שודרה ב ישראל ב - 2016 . אלקבץהייתה מועמדת ל - 16 פרסי אופיר (הן כ שחקנית ו הן כ במאית ו תסריטאית ) ו זכתה ב - 3 פרסי אופיר על משחק, כאשר היא חולקת את שיא ה זכיות ל שחקנית עם דאנה איבגי ו ענת וקסמן אך היא ה יחידה מ ביני הן ש כל זכיותי ה הן על משחק ראשי.

ב מרץ 2014, קיבלה את עיטור אביר לגיון ה כבוד ה צרפתי .

ב יוני 2015 העניקה ה אוניברסיטה ה עברית ב ירושלים ל אלקבץ תואר דוקטור לשם כבוד.

ב תחילת שנות ה - 90 של ה מאה ה - 20 הייתה בת זוג ו של ה שחקן שולי רנד.

ב - 1994 ניהלה מערכת יחסים עם במאי ה קולנוע חיים בוזגלו. ב - 2006 ניהלה מערכת יחסים עם עורך ה דין ציון אמיר. ב - 2010 נישאה אלקבץ ל אדריכל אבנר ישר, בנ ם של ה אדריכל יצחק ישר ו של רמה סמסונוב.

ב מרץ 2012 נולדו ל זוג תאומים, בן ו בת . אלקבץנפטרה ב בית ה ב - 19 ב אפריל 2016 (שלושה ימים לפני ליל הסדר), ב גיל 51, לאחר מאבק ממושך ב מחלת סרטן ה ריאות .

ב שנת 2017 נפתחה תערוכה ל זכר ה ב מוזיאון ה עיצוב ב חולון - "ז'ה טם, רונית אלקבץ".

רונית אלקבץ


סל הבריאות(בשמו הרשמי: סל שירותי הבריאות) הוא רשימת השירותים הרפואיים והתרופות הניתנים לתושבי ישראל על ידי קופות החולים, במימון המדינה, בהתאם לחוק ביטוח בריאות ממלכתי. הרשימה המפורטת של תכולת סל שירותי הבריאות מופיעה בתוספות לחוק. קודם לחקיקת חוק ביטוח בריאות ממלכתי נבדלו קופות החולים זו מזו בשירותי הבריאות שסיפקו, כל אחת על פי ההסדר שלה עם עמיתיה.

כנקודת מוצא, עם כניסתו של החוק לתוקף, נקבע שסל הבריאות הבסיסי יכלול את:

שירותי הבריאותשנתנה קופת חולים הכללית לחבריה, שירותי הבריאותשנתנה המדינה לתושב, אשפוז יולדות ויילודים בהתאם לחוק הביטוח הלאומי. שירותי רפואה בעבודה התרופות שנתנה קופת חולים הכללית לחבריה. קופת החולים הכללית נבחרה לעניין זה מתוקף היותה הקופה הגדולה ביותר.

קיימים שירותי בריאות רבים שאינם כלולים בסל שירותי הבריאות, בהם טיפולים ותרופות חדשות שלא התקיימו בעת חקיקת החוק.

הרחבות לסל הבריאות מוצעות על ידי קופות החולים, במסגרת הביטוח המשלים שהן מציעות לחבריהן עבור תשלום נוסף, ועל ידי חברות הביטוח, באמצעות פוליסות ביטוח בריאות שהן מוכרות. במסגרת תקציב המדינה, נוהגת המדינה להגדיל את סכום הכסף הקיים בסל שירותי הבריאות ולמנות ועדה ציבורית שקובעת אלו טיפולים ותרופות יוכנסו לסל הבריאות.

הגדלה זו מכונה באופן לא פורמלי 'סל התרופות'. בספטמבר 2009 הוציא בג"ץ צו על תנאי, לבקשת ההסתדרות הרפואית בישראל, המורה למדינה לנמק מדוע לא נקבע הסדר חקיקתי לנוהלי עבודת ועדת הסל. בעקבות זאת, גובש "נוהל עדכון סל שירותי הבריאות" הקובע את נוהלי העבודה של הוועדה ואת השיקולים שעל הוועדה לשקול בבואה לקבוע אלו שירותי בריאות יוספו לסל. נוהל זה מבוסס על תחום מולטידסיפילינרי בשם "הערכת טכנולוגיות רפואיות חדשות" (הט"ר). הוועדה להרחבת סל הבריאות מתכנסת לחודשיים של דיונים בסוף כל שנה, להכריע אלו תרופות וטכנולוגיות רפואיות יתווספו לסל הבריאות.

תרופות אלה ניתנות במימון מלא או חלקי של המדינה, לדוגמה: בשנת 2003, הסכום שהוקצב כתוספת לסל עמד על 60 מיליון שקל בלבד, ואושרו רק 10 תרופות מבין 380 שהוגשו.

בשנת 2009, אישרה הממשלה להקצות 65 מיליוני שקלים מתקציב סל התרופות לטובת מתן טיפולי שיניים לילדים עד גיל 18.

בשנת 2010, הונחו על שולחנה של ועדת הסל כ-520 תרופות ועוד כ-80 טכנולוגיות חדשות, בעלות מוערכת של 3 מיליארד שקל, בעוד שהממשלה הקצתה רק 300 מיליון שקל לצורך הרחבת הסל.

בשנת 2014, ועדת סל התרופות החליטה להוסיף לסל, 73 תרופות וטכנולוגיות חדשות שהיו מיועדות לכ-350 אלף איש, בעלות כוללת של 324 מיליון שקל.

כולל תרופות חדשות לטיפול בצהבת נגיפית מסוג הפטיטיס C, שעלותן הייתה קרוב לשליש מתקציב תוספת הסל, כמאה מיליון שקל. בשנת 2015 החולט על הרחבת טיפולי השיניים בחינם גם לילדים בגילי 14-12, ועל תוספת של 83 תרופות וטכנולוגיות חדשות, בעלות של 300 מיליון שקלים. בשנת 2017, הקצתה הוועדה רבע מהתקציב, 117 מיליון שקל, למחלות נדירות בהם באותה עת היו 128 חולים.

תרופה לניוון שרירים שדרתי (נוסינרסן) שהייתה מיועדת ל 94 חולים. איבקפטור לטיפול במחלה התורשתית סיסטיק פיברוזיס שהייתה מיועדת ל-45 חולים, בעלות של 24 מיליון שקל. ותרופה למחלת פברי לטיפול בשלושה חולים. בסוף שנת 2018, ועדת סל התרופות החליטה להוסיף לסל, 107 תרופות וטכנולוגיות חדשות, בעלות כוללת של 500 מיליון שקלים, שצפויות לשפר את חייהם של כ-70 אלף חולים.

כמחצית מהסכום הוקצה לתרופות ולטיפולים יקרים ופורצי דרך מתחום האונקולוגיה. בסוף שנת 2019, ושוב בסוף שנת 2020 עשתה הוועדה את עבודתה ללא תקציב מוגדר, מאחר שהממשלה לא העבירה לאישור הכנסת את תקציב המדינה.

חברי הוועדה נדרשו לדרג ולסנן את הבקשות לתרופות וטיפולים חדשים, מבלי שיודעו אם בכלל יאושר תקציב או באיזה היקף. המורכבות בקביעת סל הבריאות

בעלי האינטרסים בקביעת הטיפולים והתרופות הנכללים בסל הבריאות הם אלו:

אוכלוסיית המדינה (המיוצגת על ידי הכנסת ומשרד האוצר) אוכלוסיית החולים ככלל אוכלוסיית או קבוצת חולים במחלה מסוימת אוכלוסיית האנשים הבריאים הרופאים ככלל קבוצות רופאים (למשל מומחים במקצוע מסוים) חברות התרופות ככלל חברת תרופות ספציפית חברות המשווקות מוצרים שאינם תרופות (כגון אמצעי הדמיה, כלים לביצוע בדיקות או ניתוחים, וכדומה) ניגודי האינטרסים בקביעת סל הבריאות הם עזים, המדובר בחיי אדם ובכסף רב מאוד (למעשה חלק גדול מתקציב הבריאות של המדינה).

מספר דוגמאות לניגודי אינטרסים:

רופאים ואוכלוסיית החולים מול האוכלוסייה הכללית-- לרופאים ולחולים אינטרס משותף שכל טיפול אפשרי יכלל בסל. אולם לאוכלוסיית הבריאים ייתכן כי עדיף להשקיע את אותו תקציב בפעולות מניעה, תרופות וטיפולים שאינם לצורך טיפול במחלה אלא משפרי איכות חיים בלבד (לדוגמה, ניתוחים פלסטיים). חוליםבמחלה אחת מול חולים במחלה אחרת - מאחר שתקציב הבריאות וסל הבריאות הם מוגבלים, על קובעי הסל להחליט באיזה מחלות לטפל יותר ובאילו פחות. (מצב אידילי בו כל חולה מקבל טיפול מיטבי אינו אפשרי למעשה באף מקום, כאשר רמת הרפואה גבוהה כמו בעשורים האחרונים). חוליםמול חברות התרופות והרופאים-- לחברות התרופות אינטרס לשווק את התרופה אותה הן מייצרות. למטרה זו מושקע כסף רב באוכלוסיית הרופאים לצורך קניית מתנות, חינוך בעזרת הרצאות, מימון כנסים רפואיים ועוד. לרופאים אינטרס בהמשך הקשר בינם לחברות התרופות בשל ההטבות הנ"ל וכן בשל עזרה של החברות במימון מחקרים אותם מעוניינים רופאים לבצע. לחברות אינטרס בקשר זה בשל השפעתן על הרופאים לרשום תרופות מסוימות לחולים ובכך להפעיל לחץ על המערכת להכניס תרופות וטיפולים לסל, וכן בצורה ישירה על חברי ועדת סל הבריאות. אינטרס זה מנוגד לעיתים לטובת האוכלוסייה הכללית או אוכלוסיית החולים - כיוון ששיקולים זרים משפיעים במקרים רבים על הרופאים העוסקים בטיפול ובקביעת התרופות והטיפולים שיכללו בסל. שיקול כזה יכול למשל לגרום לתרופה המועילה במעט או בכלל לא מועילה, להכלל בסל הבריאות בעוד תרופה אחרת המועילה יותר או ליותר אנשים תשאר מחוץ לסל. בבחירת התרופות הנכנסות לסל הבריאות יש העדפה לתרופות מצילות חיים, על פני תרופות שמשפרות איכות חיים. יש העדפה לתרופות שיעבדו על מספר רב יותר של חולים מאשר יחידים. הדבר בא לידי ביטוי כאשר חולים סופניים מעוניינים לקבל תרופות חדשות ויקרות, ומנסים לגרום ללחץ ציבורי שיאפשר את הכנסת התרופה לסל. לתקשורת ולדיון הציבורי בכל הנוגע לתרופות יש לכן השפעה של ממש על ההחלטות של ועדת הסל. מחירי תרופות בישראל

מחירון משרד הבריאות לתרופות ללא מרשם (מתעדכן מדי חודש)

מחירון משרד הבריאות לתרופות מרשם (מתעדכן מדי חודש) מחירוני קופות החולים: סיכום הסדרי הגביה בקופ"ח (תרופות מרשם בסל הבריאות) מחירון כללית לתרופות ללא מרשם מחירון כללית לתרופות מרשם (מחוץ לסל)

סל הבריאות


שְׁמוּאֵל יוֹסֵף עַגְנוֹן (י"ח ב אב ה'תרמ"ז , 8 ב אוגוסט 1887 – י"א ב אדר א' ה'תש"ל , 17 ב פברואר 1970), מוכר גם ב שם ה מקוצר ש"י עַגְנוֹן, היה מ גדולי ה סופרים ה עבריים ב עת ה חדשה . חתן פרס נובל ל ספרות ל שנת 1966 ו חתן פרס ישראל ל ספרות . שמואל יוסף טשאטשקעס נולד ב עיירה בוצ'אץ' ש ב גליציה ה מזרחית , ש הייתה אז ב שליטת ה אימפריה ה אוסטרו - הונגרית , ב י"ח ב אב תרמ"ז (1887).

ל ימים הציג עגנון את תאריך לידת ו כ תשעה ב אב , ו טען ש נולד ב תרמ"ח 1888, תחילה כדי להתחמק מ שירות צבאי, לאחר מ כן דבק ב כך כנראה כדי ליצור סמליות סביב תאריך לידת ו . עגנוןהיה ה בן ה בכור של אסתר ל בית פארב ו שלום מרדכי צ'צ'קס, ש היה בעל סמיכה ל רבנות , אך עסק ב מסחר ב פרוות .

אחרי ו נולדו ארבעה ילדים נוספים ל הורי ו : בן ו שלוש בנות. ב גיל 3 החל עגנון ללמוד ב חדר , ו המשיך ב כך עד גיל 9, ש ב ו החל ללמוד תלמוד ב קבוצה . כעבור שנה ו חצי הפסיק ללמוד ב צורה זו, ו את המשך השכלת ו הוא קיבל מ אבי ו (עלי ו סיפר עגנון: "ממנ ו קבלתי את רוב צורת י ה מועטת ו הוא השרה על י גם רוח ה שירה "). כש היה בן שמונה החל עגנון לכתוב ב עברית ו ב יידיש , ו ב נעורי ו הרבה לקרוא את יצירות סופרי דור ה השכלה ו יצירות קלאסיות, ו ב הן יצירותי הם של גתה, שילר ו שייקספיר , ו כן יצירות של סופרים סקנדינביים: קנוט המסון , ביירנסטרנה ביירנסון ו ינס פטר יעקובסן. ב שנת 1903, ב גיל 15, פרסם את יצירת ו ה ראשונה - פואמה ב יידיש על ה מקובל יוסף דלה ריינה, ש עתיד להעסיק ו גם ב חיי ו ה בוגרים .

ב ל"ג ב עומר ה'תרס"ד , ב גיל 16, פרסם את שיר ו ה ראשון ב עברית , "גיבור קטן", ב שבועון ה עברי "ה מצפה " ש יצא ל אור ב קרקוב , ו חתם : "ש"י טשאטשקיס". על כך כתב: עגנוןה צעיר המשיך לפרסם מ יצירותי ו (שירים, סיפורים קצרים, רשימות ו עוד ), ב עברית ו ב יידיש , ב עיתונים ו ב כתבי עת ש יצאו ל אור ב גליציה .

ב שנת 1906 ו ב תחילת 1907 שימש כ עוזר - עורך ל אליעזר רוקח ב עריכת ה שבועון ב יידיש "דער יודישע וועקער" (ב תרגום ל עברית - "ה מעורר ה יהודי "), ש יצא ל אור ב סטניסלבוב ו ב בוצ'אץ' בין ה שנים 1905 ל - 1907 .

עגנון אף פרסם כמה מ יצירות נעורי ו , שירה ו פרוזה , ב שבועון זה. ב פברואר 1907 עבר עגנון ל לבוב , לאחר ש הוזמן על ידי גרשום באדר לשמש כ עוזר ל עורך ב עיתון "ה עת " ש יסד . כעבור כ חודש ו חצי נסגר ה עיתון עקב קשיים כלכליים. ב שנת 1908 החליט עגנון לעלות ל ארץ ישראל.

ב דרכ ו ל ארץ ישראל עבר ב לבוב , ו שם הפגיש אות ו אליעזר מאיר ליפשיץ עם יוסף חיים ברנר. ליפשיץ צייד את עגנון ב מכתב המלצה ל ר' בנימין, ו ברנר צייד ו ב מכתבים ל אברהם רייזין ו ל אורי ניסן גנסין. לאחר מ כן הגיע עגנון ל ווינה , שם הציע ל ו קרוב משפחת ו , ה פרופסור דוד צבי מילר, להישאר ב ווינה ו ללמוד ב אוניברסיטה , אך עגנון דבק ב החלטת ו . עגנוןסיפר כי עלה ל ארץ ישראל ב ל"ג ב עומר ה'תרס"ח (1908) אולם היה זה כנראה כ שלושה שבועות מאוחר יותר, ב תחילת יוני של אותה שנה.

ב יפו נעזר עגנון ב סופר ר' בנימין, ו כעבור זמן מה עבר להתגורר ב נווה צדק.

על יצירה זו חתם בשם העט "עגנון" (הנובע משם היצירה), שהפך לשמו הספרותי, ומשנת 1924 - לשם משפחתו הרשמי. ב יוזמת ר' בנימין שלח עגנון ל מרטין בובר תרגום ל גרמנית של "עגונות", ו בובר פרסמ ו ב שנת 1910 ב שבועון ה ציוני "די ולט". כש כינס עגנון את סיפורי ו , היה "עגונות" ה סיפור ה מוקדם ביותר ש נכלל ב אוסף כל כתבי ו . סיפורים נוספים של עגנון הופיעו בעיקר ב עיתון "ה פועל ה צעיר ", ו כן ב עיתון "ה שילוח " ב אודסה , ב עיתון "ה צפירה " ב וורשה ו ב קבצים נוספים.

ב - 29 ב מרץ 1909 הגיע ה משורר חיים נחמן ביאליק ל ביקור ו ה ראשון ב ארץ ישראל, ש החל ב יפו .

ב כך החלה ידידות ם של ביאליק ו עגנון , ש נמשכה עד ל פטירת ו של ביאליק. ב - 12 ב מאי 1909 החל להתפרסם ב " ה פועל ה צעיר " ה סיפור "באר ה של מרים או קטעים מ חיי אנוש", ש פורסם ב חמישה המשכים.

ב חודשים אוקטובר - נובמבר 1911 הופיע ב " ה פועל ה צעיר ", ב ארבעה המשכים , ה סיפור "תשרי" (ש גרסה מאוחרת של ו נקראת "גבעת ה חול "). ב קורות גיבור ם של שני סיפורים אלה, חמדת, משתקפים יסודות ביוגרפיים של עגנון. ב יפו נטש עגנון את אורח ה חיים ה דתי , אך השתתף ב שיעורים ש נתן ה רב קוק, רב ה של יפו.

ב סוף שנת 1911 כתב עגנון, ב עבודה אינטנסיבית ש נמשכה ארבעה ימים, את ה נובלה "ו היה ה עקוב ל מישור ".

ב - 9 ב ינואר 1912 החלה ה נובלה להתפרסם ב " ה פועל ה צעיר ", ו היא נדפסה ב ו ב תשעה המשכים , עד ל חודש מאי . לאחר מ כן הוציא ל אור ברנר את ה נובלה ב צורת ספר בן 64 עמודים. ב סוף ינואר 1912 עבר עגנון, בעקבותי ו של ברנר, ל ירושלים .

ב אביב של אותה שנה חזר ל יפו , ו ב קיץ חזר ל ירושלים . ארתור רופין, מנהל ה משרד ה ארצישראלי ב יפו , הציע ל עגנון להצטרף אלי ו ל נסיעה ל גרמניה ב ענייני משרד ו , ו עגנון נענה ל הצעה , חרף שידולי ו של ברנר ש לא ייסע.

ב - 28 ב אוקטובר 1912 הפליגו רופין ו עגנון מ יפו ב דרכ ם ל ברלין . כעבור זמן מה חזר רופין ל ארץ ישראל, ו עגנון נשאר ב ברלין .

תחילה התפרנס מ מתן שיעורים פרטיים ב עברית , ו כעבור חודשים אחדים קיבל, ב המלצת ו של מרטין בובר, משרה ב הוצאת ה ספרים "יודישער פרלאג" (Jüdischer Verlag). עגנון קשר קשרים הדוקים עם בובר, ש סייע ל ו להיקלט ב קהילה ה יהודית ב ברלין . בין ה שאר פגש עגנון ב ברלין את ה משורר דוד שמעוני, את בן - ציון דינור, את זלמן שזר, את גרשם שלום ו את ה מבקר ו ה מו"ל פישל לחובר . זמן רב בילה עגנון ב ספריותי ה של ברלין, ו בפרט ב ספריית ה קהילה ה יהודית . גרשם שלום, ש הרבה אף הוא לבקר ב ספרייה זו, סיפר ש ראה את עגנון מאריך ב עיון ב קטלוג ה ספרייה , ו כאשר שאל את עגנון ל פשר ה דבר נענה: "חיפשתי ספר, ש אולי לא קראתי ו עדיין". עוד סיפר שלום על ימי ו אלה של עגנון ב ברלין : "הרבה שירים כתב ב תקופה ה היא , ש רוח של בדידות נוראה הייתה שרויה עלי הם ". יצירה בולטת של עגנון ב תקופה זו היא ה סיפור "ה חופה ה שחורה " (ב גרסה מאוחרת "חופת דודים"), ש פורסם ב ירחון "ה שילוח " לפי בקשת עורכ ו , יוסף קלוזנר.

ב סוף שנת 1915 הפגיש בובר את עגנון עם איש ה עסקים שלמה זלמן שוקן, ש העניק ל עגנון תמיכה כספית ו חברתית .

מדי פעם שלח שוקן את עגנון ל מנוחה ב עיירת ה נופש באד בריקנאו. בין שוקן ל עגנון התקיים קשר מכתבים רצוף. לימים הפך שוקן למו"ל של עגנון, שהוציא לאור את כל ספריו בהוצאת שוקן, ופרסם סיפורים קצרים שלו בעיתון "הארץ", לאחר שהעיתון עבר לבעלותה של משפחת שוקן. ב שנת 1916, שנתיים לאחר פרוץ מלחמת ה עולם ה ראשונה , קיבל עגנון צו גיוס.

הוא פגע ב בריאות ו כדי להימנע מ גיוס ו אכן לא גויס, אך אושפז במשך חמישה חודשים ב בית ה חולים ה יהודי ב ברלין . ב גרמניה כתב את ה סיפורים " ה נדח ", "ב נערי נו ו ב זקני נו ", "ב דמי ימי ה " ו עוד , ו כן עסק, יחד עם בובר, ב איסוף סיפורי חסידים.

ב נוסף , עסק ב שכתוב ו ב ליטוש של יצירות קודמות של ו , כולל כ אלה ש כבר יצאו ל אור . בין ה שאר ערך שינויים ניכרים ב נובלה "ו היה ה עקוב ל מישור ", ו זו פורסמה מחדש ב הוצאת "יודישער פרלאג". ב תקופה זו הרבה עגנון לפרסם ב גרמנית , בין ה שאר ב ירחון "דר יודה" (Der Jude) ש יסד בובר ב - 1916 . ב נוסף ערך שתי אנתולוגיות: "ספר יהודי פולין" ו " מעוז צור - ספר ה חנוכה ". ב שנת 1919 שלח שוקן את עגנון ל מינכן , על מנת ש יחבר , יחד עם ה ציירת תום פרויד, ספר מאויר ל ילדים על אותיות ה אלפבית ה עברי .

"ספר ה אותיות " של עגנון ו פרויד נכתב אך לא יצא ל אור ("ספר ה אותיות " יצא ל אור ב סופ ו של דבר רק ב שנת 1984 ו ב ו ה טקסט של עגנון, אך לא עם ציורי ה של פרויד). ב עת שהות ו ב מינכן פגש עגנון את אסתר מרכס , ש אות ה לימד עברית ב עבר , ש באה ל מינכן כדי ללמוד ב אקדמיה ל ציור . ה שניים החליטו להינשא, חרף התנגדות ו של אבי ה , ה בנקאי גאורג מרכס , ש לא שש ל רעיון ש בת ו תינשא ל יהודי מן ה מזרח ("אוסטיודה") ש פרנסת ו על ה כתיבה . ב - 6 ב מאי 1920 נישאו ה שניים (שם ה חיבה של אסתר מופיע ב כותרת אוסף ה מכתבים "אסתרליין יקירת י " , ש יצא ל אור לאחר פטירת ו של עגנון). ה שניים שכרו דירה ב וויסבאדן . מו"ל חשוב ש קשר קשרים עם עגנון הוא אברהם יוסף שטיבל, בעלי ה של הוצאת שטיבל.

ב שנת 1919 פורסם סיפור ו של עגנון, " ה נדח ", ב רבעון "ה תקופה " של הוצאת שטיבל ב וורשה , ב עריכת ו של דוד פרישמן. סדרת ה סיפורים ה קצרים "פולין" פורסמה אף היא ב רבעון "ה תקופה ". ב רבעון "מקלט", ש אות ו פרסמה הוצאת שטיבל ב ניו יורק, פורסמו סיפורים נוספים של עגנון, ו ב הם סיפור ש היווה גרעין ל רומן " הכנסת כלה". ב שנת 1921, לאחר הולדת בת ם ה בכורה , אמונה, עברו עגנון ו אשת ו ל דירה מרווחת ב באד הומבורג.

כעבור שנה נולד ה בן שלום מרדכי, ש נקרא כך על שם אבי ו של עגנון, אך אשת ו של עגנון העדיפה את ה כינוי "חמדת", כ שם דמות ב שניים מ סיפורי עגנון. ב באד הומבורג הייתה קהילה יהודית גדולה. ב שנת 1922 עבר גם חיים נחמן ביאליק להתגורר ב ה , ו ה קשרים בינ ו לבין עגנון התהדקו. ב שנת 1921 יצא ל אור , ב הוצאת "יודישער פרלאג", קובץ סיפורי ו ה ראשון של עגנון, "ב סוד ישרים".

ב שנת 1922 יצא ל אור , ב אותה הוצאה, ספר ו של עגנון "על כפות ה מנעול ", ש הוא קובץ סיפורי אהבה. ב מכתבים ש שלח ל אנשים שונים סיפר עגנון על ספרים ו סיפורים רבים ש הוא עוסק ב כתיבת ם , ו ב הם רומן ב שם "ב צרור ה חיים ", רומן ב שם "קיטה ו גריטה ", מחזה ב שם "רמברנדט ו אסתר ", סיפור ה מתרחש ב תקופת מסעי ה צלב , ו עוד .

כן עסק ב מיזם משותף עם בובר ל פרסום קובץ של סיפורי חסידים. ב - 6 ב יוני 1924 פרצה שרפה ב בית ו של עגנון ב באד הומבורג, ו כל כתבי - ה יד של ו ו אוסף ספרי ו ה גדול עלו ב אש .

שוקן שיגר פועלים ש ניסו לאתר שרידים מ כתבי ה יד , אך אלה כמעט לא העלו דבר. עגנון היה מאושפז ב בית חולים ב עת ה שרפה , ו אשת ו ו ילדי ו ניצלו ב רגע ה אחרון . טראומה זו מופיעה מדי פעם ב סיפורי ו . עגנון תיאר את נזקי השרפה: "בתוך הספרים שנשרפו היה רומן גדול של שישים גליונות דפוס שהודיע עליו המו"ל, שהוא עומד להוציא את החלק הראשון. עם ה רומן ה זה , 'ב צרור ה חיים ' שמ ו , נשרף כל מה ש כתבתי מ יום ש ירדתי מ ארץ ישראל ל גולה , ו כן ה ספר ש עשיתי עם מרטין בובר. מלבד ארבעת אלפים ספרים עבריים ש רוב ם באו ב ירושה מ אבות י ו מקצת ם קניתי מ כספ י ש קמצתי מ לחם ". לאחר ה שרפה החליטו בני ה זוג עגנון לעלות ל ארץ ישראל - תחילה עגנון לבדו, ו לאחר ש יתבסס יצטרפו אלי ו אשת ו ו ילדי ו , ש ב תקופה זו התגוררו ב בית הורי ה של אסתר ב קניגסברג .

ב אוקטובר 1924, ב היותו כ בן 37 שנים, עלה עגנון שנית ל ירושלים , ו הפעם ל צמיתות . הוא החל לחבוש כיפה, שב ב כל לב ו ל שמירת ה מצוות , ו דבק ב הן עד סוף ימי ו . חוקר ה ספרות דן לאור מציין: "קשה לקבוע במדויק את סיבותי ו של ה שינוי ש חל ב ו ב עניין זה, ו אף קשה לקבוע ב איזו מידה היה ה שינוי קשור ל טראומה ש חווה בעקבות שרֵפת בית ו ב באד הומבורג. אולם עובדה היא כי סימני ה שינוי כבר ניכרו ב מכתבי ו ל מכותבים שונים ב חודשים ש לאחר ה שרפה , ו הם הפכו ל עובדה מוגמרת לאחר בוא ו ל ארץ . ב ירושלים התגורר עגנון ב בית משפחת גרינהוט ש ב מרכז ה עיר (ב רחוב שמאי של היום), ב עלייה ש שימשה אות ו ל מגורים ו ל כתיבה .

הוא פרסם סיפורים ב כתבי ה עת "ה פועל ה צעיר ", "מאזנים", "הדים", "מולדת" ו ב עיתון "דבר" (ש פרסם סיפור מאת עגנון כבר ב גיליונ ו ה ראשון ). בשנה הראשונה לשהייתו בירושלים עסק עגנון בהרחבת סדרת הסיפורים הקצרים "פולין", והסדרה בשלמותה (14 סיפורים) יצאה לאור כספר בשם "פולין: סיפורי אגדות" בהוצאת "הדים", בהנהלתו של אשר ברש. לאחר דחיות אחדות מ צד ו של עגנון, ש עוררו את זעמ ה של אשת ו , הגיעו גם אשת ו ו ילדי ו ל ארץ ישראל, ב נובמבר 1925, ו הצטרפו אלי ו ל דירה ש ב ה התגורר, לאחר ש בעלי ה דירה יצאו ממנ ה .

ב מאי 1925 הגיע שלמה זלמן שוקן ל ביקור ב ארץ ישראל, ו עגנון העלה ב פני ו את רצונ ו להוציא ל אור אוסף של כל כתבי ו .

תוך זמן מה החליט שוקן להיות ה מו"ל של ספרים אלה. עגנון נערך ל פרסום כל כתבי ו . תהליך זה נמשך זמן רב, משום שעגנון לא הסתפק בליקוט הסיפורים, אלא טרח על עריכתם ושיפורם. במקביל ל הכנות ל פרסום כל כתבי ו עסק עגנון ב הרחבת ו של ה סיפור " הכנסת כלה", ש פורסם ב כתב ה עת "מקלט", ל רומן ב שם זה. ב שנת 1931 יסד שוקן ב ברלין את הוצאת שוקן (Schocken Verlag), ש הפכה ל הוצאה מובילה ב גרמניה ל ספרי יהדות. ב - 11 ב יולי 1927 נפגעה דירת ו של עגנון ב רעידת אדמה, ו הוא ו משפחת ו עברו ל דירה שכורה ב שכונת תלפיות ש ב דרום ה עיר .

ב מאורעות תרפ"ט עברו אשת ו ו ילדי ו ל בית אחות ה ב חיפה . כשגברה הסכנה נדרש גם עגנון לפנות את ביתו , והוא ציית לכך תוך שהוא לוקח איתו אחדים מכתבי היד שלו . כאשר הגיע ל מרכז ה עיר , שיגר מברק ל שוקן : "כתבים ו חיים ניצלו", אך למחרת גילה ש פורעים פרצו ל בית ו , ו פגעו ב רכוש ו ב כתבי ה יד ש נותרו . ה דירה הפכה ל בלתי ראויה ל מגורים . גם טראומה זו מוזכרת ב יצירת ו . ל שוקן כתב: " מ ימי ה פרעות נשתנה יחס י ל ערבים . עכשיו יחסי כך. אין אני שונא ם ו אין אני אוהב ם , מה אני מבקש, לא לראות את פני הם . לפי עניות דעת י צריכים לעשות עכשיו גטו גדול של חצי מיליון יהודים ב ארץ ישראל, ש אם לא כן חס ו שלום אנו אבודים". ביטוי נוסף ל עמדת ו נתן עגנון ב שני משלים ש כותרת ם "מדרש זוטא", ש פורסמו ב כתב ה עת "מאזנים" ב - 14 ב נובמבר 1930: "פרשת ו גר זאב עם כבש" ו " פרשת כבשים בני שנה תמימים", ש ב הם ייצג ה זאב את ערביי ארץ ישראל, ו ה כבשים - את יהודי ה ארץ . ה משלים נתפסו כ מתקפה של עגנון על גישת ם ה פייסנית של ידידי ו , אנשי "ברית שלום". כדי לקדם את הוצאתם לאור של כל סיפוריו, יצא עגנון בפברואר 1930 ללייפציג, שם סודרו הכתבים בדפוס דרוגולין, ושהה בה כחצי שנה, תוך שהוא מתגורר בבית אחיו הצעיר, הפרוון אנשל צ'צ'קס.

הוא עסק ב הגהה קפדנית, חוזרת ו נשנית , של גיליונות ה דפוס . מ לייפציג יצא עגנון ל ביקור ב פולין , כולל ביקור בן שבוע ב עיר הולדת ו , בוצ'אץ'. מ שם נסע ל ברלין , ל פגישה עם שוקן, ש ל אחרי ה חזר ל ארץ ישראל. ירושה ש קיבלה אסתר מ אבי ה אפשרה ל בני ה זוג להקים את בית ה קבע של הם ב תלפיות , סמוך ל בית ם ה קודם שם.

הדפסת "כל סיפוריו של שמואל יוסף עגנון", בארבעה כרכים, נשלמה בשנת 1931, אך עקב סכסוך על זכויות יוצרים הם יצאו לאור רק באביב 1932, שבע שנים לאחר שעגנון הציג את הרעיון לשוקן.

ארבעת ה כרכים כללו: שני כרכים של "הכנסת כלה", כרך ב שם "מ אז ו מ עתה ", ש ב ו נכללו ה סיפורים " ה נדח ", "ו היה ה עקוב ל מישור ", "פולין: סיפורי אגדות" ו עוד , ו כרך רביעי ב שם "סיפורי אהבים", ש ב ו נכללו ה סיפורים "ב דמי ימי ה " , "גבעת ה חול ", "חופת דודים" ו אחרים . ארבעת ה כרכים התקבלו ב התלהבות על ידי ה מבקרים . במאי 1932 פרסם עגנון ב"דבר" מקבץ של חמישה סיפורים שכותרתו "ספר המעשים".

סיפורים אלה היו שונים ב אופיי ם מ סיפורי ו ה קודמים של עגנון, ו יש ש השוו אות ם ל סיפורי ו של קפקא. גם ה סיפור "ב לבב ימים" פורסם ב תקופה זו. ב שנת 1935 יצאו ל אור ב הוצאת שוקן ב ברלין שני כרכים נוספים ב סדרת כל כתבי עגנון: ה כרך ה חמישי , ו ב ו ה נובלה "סיפור פשוט", ש עלילת ו מתרחשת ב בוצ'אץ' של סוף ה מאה ה - 19 , ו ה כרך ה שישי , ש נקרא "ב שובה ו נחת ".

משה שפיצר, ה עורך ה ראשי של הוצאת שוקן ב ברלין , פנה אל עגנון, ב דצמבר 1934, ב הצעה לערוך אנתולוגיה ש עניינ ה ה ימים ה נוראים .

עגנון נענה להצעה, ועבד תקופה ארוכה על מימושה. שוקן גייס את ד"ר שמואל ביאלובלוצקי ש יסייע ל עגנון ב מלאכת ה ליקוט . ה אנתולוגיה , "ימים נוראים" שמ ה , יצאה ל אור ב שנת 1937. גרשם שלום סיפר על אנתולוגיה זו: "ב חוש ה הומור ה סרקסטי קמעא של ו , כלל עגנון ב " ימים נוראים" כמה קטעים מצוינים משל עצמו, ש יחס ל ספר ה דמיוני "קול דוד י " , אשר נזכר ב תמימות גמורה ב ביבליוגרפיה , כ כתב - יד ש ב רשות ה מחבר . " ב אותה שנה יצר עגנון אנתולוגיה נוספת, "ספר סופר ו סיפור ", כ שי ל שלמה זלמן שוקן לקראת יום הולדת ו ה שישים . בהפקת הספר, שהודפס בהידור ב-120 עותקים בלבד, עסק בנו של שוקן, גרשום שוקן. ב שנת 1935 רכש שלמה זלמן שוקן את ה עיתון "ה ארץ " ו בעקבות זאת עבר עגנון לפרסם את סיפורי ו ה קצרים ב עיתון זה, אף ש קשתה עלי ו ה פרידה מ " דבר ", ש ב ו היה מיודד עם ה עורך ה ראשי , ברל כצנלסון, ו עורך ה מוסף ל ספרות , דב סדן.

ב מאי 1939 מונה גרשום שוקן ל עורך "ה ארץ ", ו הביא ל מסורת של פרסום סיפור מאת עגנון ב גיליון ערב ראש ה שנה ו ב גיליון ערב פסח מדי שנה. עיקר מרצ ו של עגנון הוקדש ב תקופה זו ל כתיבת ה רומן "אורח נטה ללון", ה עוסק ב שבוש (היא בוצ'אץ' ) כפי ש היא נראית ב עיני ו של אורח מ ארץ ישראל, בן דמות ו של עגנון.

ב כתיבת ה רומן עסק עגנון ב אינטנסיביות במשך כ שנה ו חצי . ב-18 באוקטובר 1938 החל הרומן להתפרסם, כסיפור בהמשכים, מעל דפי "הארץ". ה סיפור פורסם על גבי 139 גיליונות של ה עיתון , ו ה פרק ה אחרון של ו פורסם ב גיליון של 7 ב אפריל 1939. לאחר מ כן עמל עגנון על פרסום ה רומן כ ספר , ה שביעי ב סדרת כל סיפורי ו , ו כ הרגל ו תיקן ו שינה את ה סיפור , חרף מחאותי ו של גרשום שוקן. ה ספר יצא ל אור ב ספטמבר 1939, זמן קצר לאחר ה פלישה ל פולין ב תחילת ה של מלחמת ה עולם ה שנייה . ב שנים ה'תרפ"ו - ה'תש"ב היה עגנון חבר ב וועד ה לשון ה עברית .

הוא התפטר מוועד הלשון לאחר שאחדים מ חברי הוועד מתחו ביקורת על לשונו, וייחסו לו שגיאות שלדעתו כלל לא היו שגיאות. עם ייסוד ה אקדמיה ל לשון ה עברית ב כסלו ה'תשי"ד נמנה עגנון עם חמישה עשר חברי ה אקדמיה ה ראשונים . ב קיץ 1941 יצא ל אור "אלו ו אלו ", ה כרך ה שמיני ב סדרת כל סיפורי עגנון, ו ב ו 47 סיפורים, ו ב הם סיפורי "ספר ה מעשים ", ה סיפור "ה רופא ו גרושת ו " ו עוד .

ב שנת 1943 פורסמו ה נובלה "שבועת אמונים", ה מתרחשת ב תקופת ה עלייה ה שנייה , ו ה סיפור "ה אדונית ו ה רוכל ".

ב שנת 1945 יצא ל אור "תמול שלשום", רומן ה מתרחש ב ארץ ישראל של ראשית ה מאה ה - 20 .

סיפורים ששולבו בו פורסמו קודם לכן, החל משנת 1909, כסיפורים קצרים עצמאיים. ב " לוח ה ארץ " ל שנת ה'תש"ז פורסם ה סיפור "שני תלמידי חכמים ש היו ב עיר נו ", ה מתאר מריבה בין שני תלמידי חכמים ב חצי ה ראשון של ה מאה ה - 19 .

ב תחילת ה של מלחמת ה עצמאות המשיכו עגנון ו משפחת ו לגור ב תלפיות , חרף ה סכנה ה כרוכה ב כך ב היות ה שכונת ספר, אך עם גבור ה סכנה עברה אשת ו של עגנון לגור ב שכונת טלביה, ו עגנון נותר לבד ו ב תלפיות .

לאחר הכרזת ה עצמאות גברה ה סכנה , ו עגנון עבר ל חדר שכור ב שכונת רחביה, לא רחוק מ מקום מגורי אשת ו , ו המשיך ב עבודת ו ה ספרותית . ב סוף דצמבר 1948 יצא עגנון ל מנוחה ב טבריה , אצל קרובי משפחה של אשת ו . הבית בתלפיות נפגע מפגז במהלך המלחמה ונזקק לשיפוץ ממושך. ב פברואר 1949 יצא גרשם שלום ל שבתון ב ארצות ה ברית , ו עגנון ו רעיית ו עברו להתגורר ב בית משפחת שלום. ב אוקטובר 1949 חזרו עגנון ו רעיית ו ל בית ם ב תלפיות . ב מהלך מלחמת ה עצמאות החל עגנון ב כתיבת ה רומן "שירה", ה מתרחש ב ירושלים ב שנות ה - 30 , ו ב מרכז ו עומדת דמות ו של ד"ר מנפרד הרבסט , מרצה ל היסטוריה ב אוניברסיטה ה עברית ב ירושלים ה קרוע בין נאמנות ו ו חיבת ו ל אשת ו , הנריאטה , לבין אהבת ו ל אחות שירה.

פרקים ראשונים של הספר התפרסמו כבר ב"לוח הארץ" לשנת ה'תש"ט ובכמה מהלוחות הבאים, אך עגנון נמנע מלהשלים את ה רומן ולפרסמו , והוא יצא לאור רק לאחר מותו . בשנת 1950 פרסם עגנון את הנובלה "תהִלה", סיפורה של זקנה צדקת הגרה בירושלים.

ב המשך אותה שנה פורסמו סיפורי ו "ה מלבוש " ו " עידו ו עינם ", ו כן מהדורה מתוקנת של "אורח נטה ללון". ב שנת 1951 יצא ל אור קובץ ה סיפורים "סמוך ו נראה " ו ב שנת 1952 יצא ל אור קובץ ה סיפורים "עד הנה". ב עת ביקור ב שוודיה ב קיץ 1951, ש נועד לשפר את סיכויי ו לזכות ב פרס נובל, לקה עגנון ב התקף לב. ב תקופה זו החלה הוצאת שוקן, ב ראשות ו של גרשום שוקן, להיערך ל הוצאה ל אור של מהדורה חדשה של "כל סיפורי ו של שמואל יוסף עגנון", ו זו יצאה ל אור ב שבעה כרכים ב קיץ 1953. מאמצע שנות ה-50 התמקד עגנון ביצירות שאת מטרתן תיאר גרשם שלום "לשמר לדורות ה באים את צורות החיים שנדונו לכליה".

ב יצירות אלה נכללים ה ספרים "עיר ו מלוא ה " ו " קורות בתי נו " ו ה סיפור " הדום ו כיסא ", ש פורסמו לאחר מות ו של עגנון (חלקים מ הן פורסמו עוד ב חיי ו ). כן עסק ב יצירת ה אנתולוגיות "אתם ראיתם ", על מתן תורה, "ספר סופר ו סיפור " ו סיפורי ה בעש"ט . חלק ה ה ראשון של ה אנתולוגיה "אתם ראיתם " ראה אור ב שנת 1959, ו הוקדש ל שלמה זלמן שוקן, ש נפטר זמן קצר קודם ל כן . חלקי ה ה נותרים של ה אנתולוגיה ראו אור לאחר מות ו של עגנון. בספטמבר 1959 סגרה עיריית ירושלים לתנועה בשעות הערב את הרחוב הסמוך למגוריו של עגנון, בעקבות תלונתו של עגנון שהרעש מפריע לו להתרכז בכתיבה.

בעקבות לחצ ו של ה מו"ל , גרשום שוקן, יצא ל אור ב שנת ה'תשכ"ב קובץ ה סיפורים "ה אש ו ה עצים ", ה כרך ה שמיני ב סדרת "כל סיפורי ו של שמואל יוסף עגנון".

כמה פעמים הוצע עגנון כ מועמד ל פרס נובל ו לבסוף ב שנת 1966 הוענק ל ו פרס נובל ל ספרות בצוותא עם נלי זק"ש.

היה זה אחד ה מקרים ה בודדים ש ב ו התחלקו שני זוכים ב פרס ה ספרותי ה חשוב ביותר ב עולם . ב - 18 ב מאי 1967 יצא עגנון ל סיור ב ארצות ה ברית , אך עם פרוץ מלחמת ששת ה ימים החליט לקטוע את ה סיור ו לחזור ארצה.

על החלטת ו אמר ל עיתונאים : "זה בית י , זו ארצ י . אני רוצה להיות עם עמי. הייתי חוזר אפילו ידעתי כי את פנ י יקדמו כל ה תותחים ש ב עולם ". כ שלושה חודשים לאחר מ כן נענה עגנון ל פניית ו של ה סופר משה שמיר ו הצטרף אל מייסדי ה תנועה למען ארץ ישראל ה שלמה , ש קראה להחזיק ב כל ה שטחים ש נכבשו ב מלחמת ששת ה ימים ו להתיישב ב הם . ב - 7 ב יולי 1969 לקה עגנון ב שבץ מוחי ש הותיר אות ו משותק ו פגע מאוד ב כושר ה דיבור של ו .

עגנון הועבר למרכז ה רפואי הרצפלד ב גדרה , שם הייתה מאושפזת גם אשת ו . גם ב תקופה זו התייעצה אית ו בת ו , אמונה ירון, באשר ל עריכת "שירה". ב - 17 ב פברואר 1970, י"א ב אדר א' תש"ל נפטר ש"י עגנון ב מרכז ה רפואי קפלן ב רחובות . הוא הובא ל מנוחות ב הלוויה ממלכתית ו נטמן לפי בקשת ו ב בית ה קברות ב הר ה זיתים . עגנוןהחל את דרכ ו ה ספרותית כ נאו - רומאנטיקן , מקורי ב סגנון ו ב תוכן גם יחד.

בתוכן עגנון ביקש לגלות פנים חדשות ליהדות ובמיוחד לחסידות. ב סגנון עגנון שילב אוצרות מ ה מדרש , מ ה ספרות ה תורנית , מ סיפורי חסידים ו מ ה מקרא . עגנון ניצל את כל אלה על מנת ליצור סגנון וירטואוזי, שקול ו מחושב , ש בולטת ב ו אהבה עזה ל יהדות . עם זאת, קיימת ב יצירת ו של עגנון גם הסתייגות מסוימת ב יחס ו ל גיבורי ו ו ל הוויית ם , הסתייגות ה ניתנת להתפרש ב כמה פנים. עגנון הקפיד על מרחק ופרספקטיבה בין הסופר לנושאיו , מה שאפשר ל ו גישה אמנותית בגיבוש החומר שבידו . כתיבתו של עגנון איננה כתיבה של חסיד נלהב או מאמין דוגמטי, אלא של אמן בעל עין פקוחה, היודע את חוש הסאטירה לא פחות משהוא יודע את סוד אמונתם של גיבוריו. עגנון שם דגש לא רק על ה עלילה ה מרכזית אלא גם על ה רבדים ה מוצנעים , הן של מרי ו הן של סבל, ש קשר ם ל זמן , ל תקופה ו ל גון ה מקומי הוא יותר ב חזקת משל ו סמל ל תופעות כוללות יותר ה עומדות ל פרקים על סף ה תפיסה ה קוסמית - ה אוניברסלית . ב מרבית יצירת ו של עגנון משתמר יסוד של סיפור עם או אגדה (כ דוגמת ה סיפור "ה אדונית ו ה רוכל ", ה נובלה "ב לבב ימים" או אוספי ה סיפורים "סמוך ו נראה " ו " סיפורי ה בעש"ט ").

עגנון מקפיד לא לפגוע ב שלמות ה עניין על ידי גילוי נחפז של ה למדנות ה מסתתרת מאחורי ה פרימיטיבי , הן ב מיצוי ה מאוויים ה עממיים (פולקלור) ו הן ב מיצוי ה מאוויים ה דתיים . אמנם הוא משלב ב סיפורים זרמי מעמקים של מרידה ו כפירה אך אלו אינם חורגים מ ה גבולות ה מותרים על פי ה תפיסה ה עממית ב סיפור - עם או ב אגדת - עם . מ נגד עגנון מחדיר ב הדרגה , ב נשימה אפית ארוכה ו סבלנית , את ה רובד ה רעיוני ה מוצנע , ש הוא לעיתים היפוכ ה ה גמור של נימת ה הרצאה כול ה . מ כאן ה בעיות ה מרובות ש מעוררים ה יסודות ה רעיוניים ש ב סיפורי ו , יסודות סמליים, יסודות סאטיריים, יסודות פולקלוריים כ פשוט ם ו יסודות פיוטיים. על כן פירוש ם ה ספרותי נקלע בהכרח ל מבוך של ספיקות, פרשות דרכים נסתרות של ניחוש מוטעה, מרחיק לכת או פשטני מדי. ב סיפורי עגנון מתמזג יסוד ה אמונה עם יסוד ו ה סקפטי ה מובהק של אמן, ה משתמש ב רקע , ב אווירה , ב נוסח ו ב סגנון , כדי להטביע ב סיפורים בעיות נרחבות ביותר, ו לא תמיד מיוחדות דווקא ל מסכת ה חיים של ה יהדות , ש אות ה תיאר. יצירת ו של עגנון יונקת מ ה יהדות על כל מרכיבי ה , ב הם ה תנ"ך , ספרות חז"ל, סיפורי חסידים, מנהגים, ה אמונה ו ה לשון , ו כל אלה באים לידי ביטוי ב יצירת ו , ש היא ייחודית מבחינת תוכנ ה ו מבחינת שפת ה .

עגנון הושפע גם מ ה ספרות ה גרמנית בפרט, ו מ ה ספרות ה אירופית בכלל (ש אות ה קרא ב תרגום ל גרמנית ). גם ה ספרות ה עברית ה חדשה השפיעה על יצירת ו , ו בין גיבורי ו ניתן למצוא את בני ה עלייה ה שנייה . גרשם שלום ציין כי "סיפורי עגנון מרובים ב הם גלגולי מוטיבים ש באו ל יד ו מ דברי ראשונים, פשטו צורה ו לבשו צורה ו נעשו דבר חדש ו אחיד ב ידי ו .

סיפורי ה אגדה ה קטנים של ו הם חטיבות ספרותיות מושלמות, ש שלמות צורת ם משכיחה את גלגולי הם ב רוח ו של ה אמן מ עניין ל עניין ". ב התאם ל גישה זו עסקו חוקרים רבים ב גילוי מקורותי ו של עגנון. דוגמה ל כך היא ה סיפור "ב לבב ימים" ש אלי ו התייחסו חוקרים אחדים: על עמדת ו של עגנון ב נושא זה העיר חוקר ה חסידות גדליה נגאל:

נגאל הציג הסבר ל גישת ו זו של עגנון:

נגאל הציג דרכים אחדות ל קליטת ם של מקורות חסידיים ב יצירת ו של עגנון: העתקה (מעשה נדיר), קליטה משבצת, קליטה מתמצתת, קליטה מרומזת ו עיבוד ספרותי - אומנותי מרחיב.

לשונ ו של עגנון ייחודית ו מבוססת על מרכיבי לשון ש מקור ם ב מסורת ה יהודית : מקרא, מדרשים, לשון ה משנה ו חז"ל , אגדות חז"ל ו סיפורי חסידים.

חלק מן ה מילים ב הן השתמש השתלבו ב שפת ה יום - יום עד ל ימי נו . מלבד מילים מיוחדות היה ל עגנון גם ריתמוס ייחודי, מבנה ייחודי של משפטים ו סגנון ייחודי ו בולט .

אך עם זאת קשה להסביר אות ו , ו לכן הוא הפך ל נושא של מחקרים רבים. סגנונ ו ה ייחודי של עגנון מועבר ל קורא עם כל משפט ב יצירותי ו . דוגמאות:

אריאל הירשפלד העיר על לשונ ו של עגנון:

ה בלשן מנחם צבי קדרי ציין ש כדי ללמוד על יחס ו של עגנון ל שפה ה עברית אין להתייחס ל הצהרותי ו , אלא ל מעשי ו , כפי ש הם מתבטאים ב יצירת ו .

ל המחשת קביעה זו הביא שני פרטים: ל חקר לשונ ו ו יצירת ו הפיקה אוניברסיטת בר - אילן קונקורדנציה ממוחשבת של יצירותי ו .

עגנוןהרבה לכתוב על עיירת ילדות ו , בוצ'אץ' .

ב יצירותי ו ה מוקדמות שיבש עגנון את שמ ה של עיר ו מ " בוטשאטש " ל " שבוש ", אולם לאחר ה שואה חזר לקרוא ל ה ב שמ ה ה אמיתי : ב יצירות רבות השתמש עגנון ב עיירת ילדות ו בוצ'אץ' כ מיקום ה עלילה : "סיפור פשוט", "אורח נטה ללון" ו רבות אחרות.

על פי רוב ה עיירה אינה משמשת אך ו רק כ מיקום אלא כ חלק חשוב מן ה יצירה , אם דרך ביקורת ו אם מתוך געגועים. ה נובלה "בתוך עיר י " עוסקת כול ה ב עיירה , ו ל ה מוקדש ה כרך "עיר ו מלוא ה ", ש יצא ל אור שלוש שנים לאחר פטירת ו של עגנון. ב אוסף ה סיפורים "עיר ו מלוא ה " מנסה עגנון לשחזר את קורות ה עיר בוצ'אץ' לאחר ה שואה ו חורבן ה קהילות ב אירופה .

ו כך הוא כותב ב הקדמה ל ספר , ש הוא ה ארוך ב ספרי ו : ה סיפורים ה כלולים ב ספר מספרים על ה עיר מ ראשית ה , על אנשי ה בעיקר ה יהודים אך גם על ה אוכלוסייה ה כללית , על שקיעת ה ו על חורבנ ה של ה קהילה ה יהודית בידי ה נאצים ו כוללים קטעים אוטוביוגרפיים רבים.

ה סיפור ה חותם כרך זה, "ה סימן ", הוא קינה על חורבנ ה של קהילת בוצ'אץ' ב שואה . ב רבים מ ספרי ו מתאר עגנון גם ערים ב ארץ , בעיקר ב תקופת ה עלייה ה שנייה , ה תקופה ב ה הוא עצמו עלה ארצה.

ירושלים, ה עיר ש ב ה התגורר יותר מ - 40 שנה, זוכה ל מקום נרחב ב סיפורי ו . ב ספר ו "תמול שלשום" עגנון מרבה לתאר את ה יישוב , ו בעיקר את ירושלים ו יפו .

לקראת סוף ה ספר הוא מתאר את ה שקיעה ב ירושלים : עגנוןהיה צמחוני, בין ה שאר ב השפעת ביקור ב בית - מטבחיים ב ימי נעורי ו ו ב השפעת ה רב אברהם יצחק הכהן קוק.

ה צמחונות היא מוטיב נפוץ ה מוזכר ב הרבה מ יצירותי ו . בין ה שאר , חמדת, גיבור ה סיפור "גבעת ה חול " הוא צמחוני, ה אורח , גיבור ה ספר ״ אורח נטה ללון ״ , ו כך גם דמות ו של ה מספר ב " עד הנה", ו דוד ו של הירשל ב " סיפור פשוט". ב סיפור ו "עגונות" ה פתיחה כתובה כול ה על דרך ה מדרש ו ה אגדה ב דבר אהבת הקב"ה ל עמ ו .

המשך ה סיפור - בעיית ה אהבה ה נכזבת . בעיית ה קנאה ו ה עגינות ה נפשית , בעיית קנאת ה של אישה ב אישה . גיבורת ה סיפור , דינה, מפילה את ארון ה קודש , מפני ש סברה ו קיבלה ש ארון זה משך אלי ו את ה אומן בן - אורי ש אות ו אהבה. דרך ה הרצאה ו ה תיאור נשארת ב תחום ה עממי - אגדי , ו אילו מאוויי ה גיבורים מפליגים ל עולם אנושי מורכב, ש גם ה טרגדיה ה יוונית יכלה להעלות ם . "ו היה ה עקוב ל מישור ", יסוד ו ב סיפור - עם מ ראש ו ו עד סופ ו , ו עיקר ו - סיפור ו של אמן ה מדובב מאורעות חיים ו סבל של אנשים.

ה לשון היא מקראית ב חלק ה ו פרוזה פיוטית ב חלק ה , אפוס עממי כ נתינת ו , על כל ה עיוותים ש ב ו ו על ה הגות ה חסידית - עממית ש ב ו . מנשה - חיים , גיבור ה סיפור , יורד ל קבצנות ו ל חטא . התעלות ו ב ייסורי ו , ב פרישה מ בית ו , אחרי ש נודע ל ו כי אשת ו הייתה ל אחר , ב חיי ו ב בית - ה קברות . מי ש היה חלאת - אדם , נעשה קדוש מעונה - מוטיב מקובל גם ב יצירותי הם של נאו - רומנטיקנים לא - יהודיים . ב " הכנסת כלה" נכנס ה מספר לפני - ו ל פנים של מעיין השראת ו ה עיקרי - ה חסידות ה גליצאית .

ה מאחד את ה סיפורים ה שונים הוא ר' יודל ה חסיד , ש נודד מ מקום ל מקום ו מקבץ כסף כדי להשיא את בנותי ו . בנדודיו מתגלות קהילות יהודיות ואנשים יהודים בגליציה, אמונותיהם ודעותיהם – יסוד סיפורי ידוע גם בספרות הכללית וגם בספרות העברית. בצד ה יסודות ה פולקלוריים ה עשירים יש ב סיפורים אלה מ מיטב ה סאטירה של עגנון. רבי יודל חסיד, עם כל ה גרוטסקי ש ב ו , הוא מ ה סמלים ה שלמים ביותר של ה רוחניות ה יהודית ו של ה אידיאליזם ה יהודי ב תפיסת ו של עגנון. ב " ה נידח " תיאר עגנון את שני ה מחנות , של ה חסידים ו של ה " מתנגדים ".

ו אילו "ה נידח " הוא גרשום, ה נאבק בין שני ה מחנות . על עליית ם ל ארץ ישראל של תשעת ה חסידים ה ראשונים מ בוצ'אץ' מספר עגנון ב " ב לבב ימים".

ב מתווה ה סיפורי מוטעמת אהבת גיבורי ו ל ארץ , אמונת ם ה אידיאליסטית , מאוויי הם ל עולם של "ירושלים של מעלה", אגדת - עם מהולה ב פלא ו ב מציאות ה מגושרים ב חלומות - אידיאלים , ה גישור ה אופייני ל עגנון . ב " סיפור פשוט", ש היה ל שני מבין ספרי ו , נטש עגנון את סגנון ה כתיבה ה פיקרסקי ש אפיין את " הכנסת כלה", עבר ל כתיבה ב סגנון רומן ה משפחה ה אירופי , דוגמת "בית בודנברוק" של תומאס מאן, ו טווה סיפור ריאליסטי לחלוטין ה מתרחש על רקע ה מציאות ה חברתית של גליציה ה יהודית ב ראשית ה מאה ה - 20 , מציאות ש עגנון ה צעיר הכיר ב אופן בלתי - אמצעי .

ה ספר מעלה את ה קונפליקט של ה יחיד ה עומד בין שאיפת ו למלא את רצונותי ו לבין לחצי ה חברה בעלת ה ערכים ה בורגניים . ה סיפור מתרחש ב עיירה שבוש (למעשה, בוצ'אץ' ) ו ב סביבותי ה , ו מופיעות ב ו דמויות רבות, ה מייצגות יחד קשת חברתית רחבה. ב מרכז מוצבות שתי משפחות: משפחת הורוביץ', חנוונים מ ה עיירה שבוש , ו משפחת צימליך, בעלי אחוזה ב כפר מאליקרוביק. שתי ה משפחות נקשרות ב קשרי נישואין, ו פרשת ה שידוכים ו ה נישואים של ילדי שתי ה משפחות ה אלה - הירשל הורוביץ ו מינה צימליך - היא ה ציר ש עלי ו נשען ה רומן , ו ממנ ה נבנית עלילת ו . כך בדיוק הגדיר עגנון את ה רומן כש העלה לראשונה את שמ ו ב מכתב ל שוקן ב מאי 1931: "ספור פשוט תולדות נישואין". ה רומן "אורח נטה ללון" מתאר ביקור ש עורך ה מספר ב עיירת הולדת ו שבוש (היא בוצ'אץ' מולדת ו של עגנון).

יש ה רואים ספר זה כ סיכום חוויותי ו של עגנון מ ביקור ו ב בוצ'אץ' ב שנת 1930. ה מספר מתאר את ה עיירה ב שיממונ ה ו ב שקיעת ה אחרי מלחמת ה עולם ה ראשונה . ב ספר נישאת קינה חרישית על ה עבר ש חלף , על אשר היה ו איננו עוד. ה מעבר מ ארץ - ה אידיאל אל ארץ - ה מציאות משנה את ה נוסח ו את ה מאוויים , כמו ש מתואר ב רומן ה ארצישראלי של עגנון - "תמול שלשום".

ה ימים הם ימי ה עלייה ה שנייה . ה מספר מתגלה ב מלוא כוח ו כ סטיריקן ו כ מוכיח , ה רואה צורך להפסיק מדי פעם את ה שלווה ה ציורית - אפית . שני ה עולמות , ה מתקיימים כאן זה ב מחיצת זה, מתוארים על ה מיוחד ל הם ו בעיקר על ה מומים ש ב הם , מומים ש ה אידיאליסט נתקל ב הם בהכרח ב ארץ - ה התגשמות . מ צד אחד - חוסר ה שורשיות ב קרקע ש נועדה ל היאחזות שורשית, ו מ ה צד ה אחר - עולמ ם של ה חשוכים ו ה צבועים . בין ציורי ו ה מושלמים ביותר ב סימבוליקה ש ב הם , ציור ה כלב בלק, ש על עור ו כתב יצחק קומר "כלב משוגע". גורל ה שניים דומה ב מידה רבה. ו אולם בלק ה כלב מביא עמ ו את סערת ה התפרצות , ש ב מרבית סיפורי עגנון היא, ל כל ה יותר , נמה ב מעבי ה הרצאה ה אפית ה שקטה . בלק הוא זה ש קורע צעיף זה. כאן מבקש עגנון להשמיע את תוכחת ו , ו הפעם ב קול מוגבה ו נשמע ל רבים . ב " ספר ה מעשים ", ש הוא מקבץ של סיפורים קצרצרים בעלי אופי סוריאליסטי, הציג עגנון ב פעם ה ראשונה ב חיי ו סדרה של סיפורים ה מושתתים על עלילה ש ב ה ה אירועים מתרחשים ב זה אחר זה ללא כל קשר סיבתי ביני הם , תוך ויתור מוחלט על ה צורך ליצור עולם דמוי מציאות.

עגנון, ש היה ל סופר ה מקפיד על אורח חיים יהודי ו הצטייר ב עיני רבים מ מבקרי ו כ כרוניסטן של ה חיים ה יהודים ו כ מי ש הקים ל תחייה את ה סיפור היראי, התגלה לפתע, ב עזרת סיפורים אלו, כ סופר מודרני ב מלוא מובן ה מילה , ש כתיבת ו נותנת ביטוי ל מצבי חרדה קיומיים באמצעות טכניקה חדשנית ה מערערת על ה מסורת של ה ריאליזם , ש ב מסגרת ה פעל עד אז. מהלך מפתיע זה ב כתיבת ו של עגנון התרחש ב מידה רבה ב השראת ם של זיגמונד פרויד ו פרנץ קפקא, ש כתבי הם היו מוחזקים דרך קבע בין ספרי ה של אשת ו . למרות זאת, לא פסק עגנון מ לומר כי סיפורים אלו הם ה אישיים ביותר ב כתבי ו ו הם לא הושפעו מ אף אדם אחר, כולל קפקא: "ב חנות ו של מר לובלין" הוא רומן קצר ה מספר את סיפור ו ב גוף ראשון ב מהלך שהות ו ב גרמניה ב תקופת מלחמת ה עולם ה ראשונה .

ב מהלך ה רומן מתאר עגנון את שהות ו ב לייפציג ו את קורותי ו שם על מגוון ה אנשים אות ם הוא פוגש. ה רומן פורסם רק לאחר מות ו של עגנון. "שירה" הוא ה רומן ה אחרון ש כתב עגנון לפני ש חלה ו אות ו לא הספיק להשלים.

ב מרכז ו של ה רומן עומדת דמות ו של ד"ר מנפרד הרבסט , מרצה ל היסטוריה ביזנטית ב אוניברסיטה ה עברית ב ירושלים ה קרוע בין נאמנות ו ו חיבת ו ל אשת ו , הנריאטה , לבין אהבת ו ל אחות שירה. עלילת ה רומן מתרחשת ב ירושלים של ימי ה מרד ה ערבי ה גדול ב שנות ה - 30 של ה מאה ה - 20 . ה רומן "עד הנה" מתאר את שיטוטי ו חסרי ה פשר של ה מספר ב ערי ה של גרמניה, כש התערערות סדרי חיי ו , כמו גם ה מראות ו ה אנשים ש הוא פוגש, הם עדות ל תהליך התפוררות ה של ה רקמה ה חברתית של גרמניה ב עטיה של מלחמת ה עולם ה ראשונה .

שיטוטי ו מגיעים ל קִצ ם עם עליית ו של ה מספר ל ארץ ישראל. ה רומן ש נכתב ב לשון דיווחית היה חידוש ב ספרות ה עברית ו לכן חשש עגנון להוציא ו ל אור ב ימי חיי ו עד הגעת ה של ביקורת חיובית מ צד ו של קורצווייל. קורצווייל טען כי ה מבנה ה מפורק נובע במישרין מן הכרה כי ה עולם ה ישן , ה מסודר ה קלאסי , נמצא ב תהליכי התפוררות, ו לכן ה צורות ה קלאסיות של ה ביטוי אינן הולמות עוד את תיאור ה של ה מציאות ה חדשה כאשר ה מניע ה עיקרי ל שינוי ב ראיית ה מציאות הוא מלחמת ה עולם ה ראשונה , ש ב עבר הייתה נוכחת ב מובלע ב כתבי עגנון ("פרנהיים", "בין שתי ערים") אולם זו ה פעם ה ראשונה ש הייתה אצל ו ל נושא ראשי. בעקבות "עד הנה" הוזכר עגנון ב נשימה אחת עם שמותי הם של קפקא, ג'יימס ג'ויס, רוברט מוסיל או הרמן ברוך ב ישראל ו מ חוצה ל ה . על כך אמר קורצוויל: "כאן, ב ישראל , ב לשון ה עברית , מתחולל אחד ה תהליכים ה מעניינים ביותר ב דרך התפתחות ו של ה סיפור ה מודרני . עגנוןראה את ה כתיבה כ מרכז עולמ ו ו הקדיש ל ה את כל זמנ ו , תוך ש הוא נמנע כמעט לחלוטין מ פעילות ציבורית (בניגוד ל סופרים אחרים בני דור ו , כ דוגמת חיים נחמן ביאליק, ש הקדישו חלק ניכר מ מרצ ם גם ל פעילות ציבורית).

הוא העיד על עצמו: "אין אני איש מעשה, ו אילו נתנו ל י את ה ברירה מן ה שמים , קרוב ל וודאי ש הייתי בוחר ב רוח ו לא ב מעשה ", ו כן "מ טבע י אני איני מדיני. רואה אני כל צורה של שלטון כ דבר ש עשוי מלכתחילה להשתנות ו צריך ש ישתנה ו הכרח ש ישתנה , אלא אפילו משתנה, אינו אלא חילוף צורה ב צורה ו צרה ב צרה ". מעורבות ו ב פעילות ציבורית הייתה מצומצמת ו באה ל ידי ביטוי ב חברות ו ב וועד ה לשון ה עברית ו ב חתימת ו על מנשר ה הקמה של ה תנועה למען ארץ ישראל ה שלמה .

מאורעות תרפ"ט, ש ב הם נפגעו בית ו ו כתבי ו ב שכונת תלפיות ש ב ירושלים , הובילו אות ו ל מתיחת ביקורת על אנשי "ברית שלום" ה פציפיסטים . עגנוןהעיד על עצמו: "פעמים הרבה ראיתי מעשים ש ידעתי ש אני צריך לומר אל תעשה אבל ידעתי ש לא ישמעו ל י , ו כבר אמרו חז"ל כשם ש מצוה לומר דבר ה נשמע כן מצווה ש לא לומר דבר ש אינו נשמע".

הוא חרג מ גישה זו ב סאטירות "פרקים של ספר ה מדינה ". גרשם שלום תיאר את התרשמות ו מ כתב יד ו של עגנון:

מאפיין מובהק של כתיבת ו של עגנון היה עיסוק ו ה בלתי פוסק ב ליטוש כתבי ו , ליטוש ש ביצע הן ב מהלך כתיבת ה סיפור קודם מסירת ו ל דפוס , הן ב עת מסירת ו ל דפוס על גבי דפי ה הגהה , ו אף לאחר ש פורסם , כ הכנה ל מהדורה מתוקנת של ו .

גרשם שלום ציין כי מאפיין זה ניכר כבר ב ראשית ימי ו כ סופר : "נטיית ו ה חזקה ל שלמות נעשתה בולטת למדי כבר ב אותה תקופה. הוא היה כותב ו חוזר ו כותב את סיפורי ו שש או שבע פעמים, תכונה ש הפכה במשך ה זמן ל צרת ו ה צרורה של ה מו"ל של ו , מפני ש נוהג היה להכניס שינויים ב כתבי ו , אפילו תוך כדי הגהת ם ". עד ש לא באתי ל ארץ ישראל כותב הייתי שבעה סיפורים ב יום אחד ו לא טרחתי עלי הם לעבור עלי הם ו לתקן ב הם אות. ה סיפור "עגונות", למשל, פורסם ב מהלך ה שנים ב ארבע גרסאות.

בקרב חוקרי עגנון יש ה מנתחים את ה הבדלים בין גרסאותי ו ה שונות של ה סיפור , ו מאתרים את מגמת ה שינוי . תכונה זו אפיינה את עגנון עד ל אחרית ימי ו .

אף ב חודשים ה אחרונים ל חיי ו , ב עת ש אושפז ב בית חולים ו ניטלה ממנ ו יכולת ה דיבור ו ה כתיבה , ישבה אית ו בת ו , אמונה ירון, ו נועצה ב ו ב עניין עריכת ספר ו "שירה", תוך ש הוא עונה ל ה ב מנוד ראש על תיקונים ש ראוי לעשות ם . דן לאור משער ש מאפיין זה ו שאיפת ו ל שלמות היו בין ה גורמים ל כך ש עגנון נמנע מ לפרסם ספרים חדשים ב שנותי ו ה אחרונות , אף ש המשיך לכתוב: "ייתכן ש גיל ו ו מחלת ה לב ש לקה ב ה עשו את של הם , ו ל עגנון היה קושי אמִתי להשלים את הכנת ה ספרים ל דפוס - מלאכה ש תבעה ממנ ו השקעה עצומה ב סידור ה חומר , ב ארגון ה מבנה , ב ליטוש אחרון, ב התקנת כתב - ה יד ל דפוס , ב תיקונים , ב קריאת הגהות ו ב תיקונ ן .

היקף ה תיקונים ש נדרש ב עיני ו של עגנון היה לעיתים כ זה ש חייב אות ו לכתוב את ה טקסט כמעט מחדש. מלאכת ה ליטוש נמשכה גם לאחר פטירת ו של עגנון - ב שנת 1998 יצאה ל אור מהדורה מחודשת של שמונת ה כרכים "ה לבנים " (אלה ש יצאו ל אור ב חיי עגנון), ו ב ה 551 תיקונים, מרבית ם תיקונים ש רשם עגנון ב עותקים ש ב בית ו .

כבר עם הוצאת ספרי ו ה ראשונים זכה עגנון ל הכרה ו פרסום .

אביגדור המאירי, ב ספר ו "ה שגעון ה גדול ", ה דן ב זכרונותי ו כ חייל ו קצין יהודי ב צבא ה אוסטרו - הונגרי ב עת מלחמת ה עולם ה ראשונה , הוא מתאר כיצד נכנס ל עיירה בוצ'אץ' ה הרוסה ו חיפש את בית עגנון. עגנוןזכה ל הוקרה רבה, ש התבטאה ב פרסים רבים ש הוענקו ל ו , ו ב מוספים נרחבים ב עיתונים ל ציון יום הולדת ו ה חמישים , ה שישים , ה שבעים , ה שבעים ו חמישה ו ה שמונים .

עגנוןהיה סופרעטור פרסים.

הוא זכה פעמיים ב פרס ביאליק (ב שנים 1934 ו - 1950 ), ו פעמיים ב פרס ישראל (ב שנים 1954 ו - 1958 ). ב - 1946 זכה ב פרס אוסישקין על ספר ו "תמול שלשום".

ב נאום ה זכייה אמר: ב שנת 1958 הוענק ל ו תואר דוקטור של כבוד מ טעם ה אוניברסיטה ה עברית ב ירושלים , ו ב שנת 1967 הוענק ל ו תואר זה מ טעם מכון ויצמן ל מדע .

כבר ב שנת 1946 החל שלמה זלמן שוקן לפעול ל הענקת פרס נובל ל ספרות ל עגנון .

לשם כך כתב ברוך קורצווייל, מ חוקרי עגנון ה בולטים , חוות דעת מקיפה, ש נשלחה ל אקדמיה ה שוודית בידי פרופ' שמואל הוגו ברגמן מ ה אוניברסיטה ה עברית ב ירושלים , משום ש קורצווייל היה ב אותה עת מורה ב בית ספר תיכון. ב שנת 1951 הגישה ה אוניברסיטה ה עברית ב שנית את מועמדות ו של עגנון ל פרס .

עגנון יצא ל ביקור ב סטוקהולם ש ב ו נפגש עם סופרים ו מבקרים , אך ה ביקור נקטע לאחר ש עגנון לקה ב התקף לב ו אושפז במשך שבועות אחדים. ב שנת 1963 יזם גרשום שוקן את תרגום כתבי עגנון ל שוודית ("ו היה ה עקוב ל מישור " תורגם ל שוודית עוד ב - 1925 ), לאחר ש כבר תורגמו ל שפות אחדות.

בעקבות זאת פורסמו ב שוודית , ב הוצאת "בונייר" (Bonnier), אחדים מ כתבי עגנון. ב שנת 1964 יצא ל אור תרגום ל גרמנית של "אורח נטה ללון", ו זכה ל ביקורות אוהדות. ב דצמבר 1964 חידש גרשום שוקן את יוזמת ו של אבי ו , ו פנה ל קורצווייל , ש בינתיים הפך ל ראש ה מחלקות ל ספרות עברית ו ל ספרות משווה ב אוניברסיטת בר - אילן , ו זה שלח ל קרן נובל המלצה ל הענקת ה פרס ל עגנון , ש אלי ה צירף את המלצת ו מ שנת 1947.

ב שנת 1966 נשאה ה יוזמה פרי, ו עגנון הוכרז כ חתן פרס נובל ל ספרות .

ה פרס הוענק ב משותף ל עגנון ו ל משוררת ה יהודייה נלי זק"ש (הענקת פרס נובל ל ספרות ב משותף ל שני זוכים היא אירוע נדיר למדי, ו הוא נשנה מ אז רק פעם אחת). כאשר הגיע ל בית ו שר ה חינוך ו ה תרבות זלמן ארן לבשר ל ו על החלטת ועדת ה פרס , הגיב עגנון ב חוסר אמון ו אמר "עורבא פרח". ב נאומ ו ב טקס קבלת ה פרס הציג עגנון את עצמו ב מילים ה באות :

קטע זה מ נאומ ו הודפס ב רבות ה שנים על ה שטר של חמישים שקלים חדשים ב סדרה ב' (1999-2014), ש הנציח את דמות ו של עגנון.

לאחר מות ו של עגנון המשיכה בת ו , אמונה ירון, לעסוק ב הוצאה ל אור של כתבים מ עזבונ ו , ו מספר ספרי ו ש פורסמו לאחר מות ו עולה על מספר ה ספרים ש פרסם ב חיי ו .

ארכיונ ו של עגנון נמסר על ידי משפחת ו ל בית ה ספרים ה לאומי ב ירושלים .

בית עגנון ש ב שכונת תלפיות עבר ל רשות עיריית ירושלים, ו הוא פתוח ל מבקרים . ב בית עגנון נמצאת ה ספרייה של עגנון, ב ה כתב את ספרי ו . יש ב ה ארכיון גדול של ספרי קודש, חלק ם עתיקים ביותר מ ה מאה ה - 16 , ו אפשר למצוא שם, לצד ספרי קודש ו קבלה , גם ספרים של גתה, שפינוזה, ו אחרים . עגנוןהוא ה סופר ה נחקר ביותר ב ספרות ה עברית , ו מספר ה ספרים ו ה מאמרים ש יצאו ל אור ו עוסקים ב יצירת ו רב.

בין חוקרי ו ה מובהקים ניתן למנות את ברוך קורצווייל, דב סדן, הלל ויס, ניצה בן - דב , דן לאור ו רוחמה אלבג. אל קורצווייל היה ל עגנון יחס מיוחד, ו ב מכתב ש שלח אלי ו כתב: "איש לא העמיק כמו ך ב ניתוח ה סיפורים ". עגנון ראה ב ו את ה פרשן ל יצירותי ו , ו שלח את ה שואלים ל כוונת ו ב סיפורים לעיין ב מחקרי ו של קורצווייל. מתוך כך נוצר קשר אישי ביני הם , ו עגנון פעל ל מינוי ו של קורצווייל ל ראש ה מחלקות ל ספרות עברית ו ל ספרות עולם ב אוניברסיטת בר - אילן , כאשר זו הוקמה. ל הנגשת יצירת ו של עגנון פרסם אברהם הולץ מהדורה מוערת ו מאוירת של " הכנסת כלה", ו נפתלי גינתון פרסם מהדורות מוערות ל אחדים מ סיפורי עגנון. דיוקנ ו הודפס על גבי בולים ו על גבי שטר של חמישים שקלים חדשים (ב שתי גרסאות).

ב צד ו ה אחד של ה שטר הופיעו דיוקנ ו של עגנון, מעמד ה כתיבה ש עלי ו כתב ו נמצא ב ספריית בית ו ב ירושלים , ו קטע מ דברי ו ב טקס קבלת פרס נובל. ב צד ו ה שני של ה שטר מוצג ציור של ירושלים, רשימה של כל ספרי ו , ו ב רקע - אותיות ש עפות ב אוויר , כ זכר ל שרֵפה ב גרמניה ב שנת 1924, כעין גווילים שרופים של כתבי ו ש אותיותי הם עולות השמימה ב עת ה שרפה . ב שנת 2013 יצא ל אור סרט תיעודי על חיי ו ב השתתפות בני משפחת ו , ש שודר ב ערוץ ה ראשון .

רחובות רבים ו מוסדות חינוך ב ישראל נקראים על שמ ו , ו כן רחוב ב בוצ'אץ' ב אוקראינה ב ה נולד ו רחוב ב באד הומבורג, גרמניה ב ה גר מספר שנים.

סיפורי ו של עגנון ו קטעים מ הם התפרסמו תחילה ב כתבי עת שונים, ו לאחר מ כן קובצו ב שמונה כרכים של כל כתבי ו :

שירה (1971): רומן ש עלילת ו מתרחשת ב ירושלים של סוף שנות ה שלושים .

ימים נוראים - ספר מנהגות ו מדרשות ו אגדות ל ימי ה רחמים ו ה סליחות , ל ראש ה שנה ו ל יום ה כיפורים ו ל ימים ש בינתיים (1938) (ה ספר ב קטלוג ULI)

סיפורי ו של עגנון הומחזו פעמים רבות, על ידי תיאטראות רבים ב ישראל ו ב חו"ל , ו מ הן ש הוקרנו ב טלוויזיה ה ישראלית .

בין ה סיפורים ש הומחזו :

שמואל יוסף עגנון

יסודות_פולקוריים


שושנה דמארי(31 ב מרץ 1923 – 14 ב פברואר 2006) הייתה זמרת ו שחקנית ישראלית - ילידת תימן, כלת פרס ישראל ל שנת תשמ"ח (1988), ש זכתה ל כינוי "מלכת ה זמר ה עברי ". שושנה דמארינולדה ב שם שודיה דמארי ב ערב פסח ב עיר בשאר ב מחוז דמאר ש ב תימן כ בת ה זקונים ב משפחה בת חמישה ילדים, ל יחיא - זכריה ו גזאל - איילה דמארי.

משפחת ה הגיעה ב רגל ל נמל עדן ו מ שם הגיעה ארצה ב רכבת דרך קנטרה ב יום 15 ב יוני 1924, כש שושנה הייתה בת שנה ו חצי , ו התיישבה ב ראשון ל ציון כש דמארי הייתה בת שנתיים. ב שנת 1939, ב גיל 16, קיימה דמארי את ה קונצרט ה ראשון של ה כ זמרת סולנית, ב ליווי ב פסנתר של נחום נרדי.

ב פברואר 1940 נישאה ל שלמה בשמי (נפטר ב - 1988 ), מנהל "שולמית", ו הוא שימש גם כ סוכנ ה ה אמנותי .

ב - 27 ב ינואר 1943 נולדה ל שניים בת ם ה יחידה נאוה בשמי . דמארי הופיעה ב אותה תקופה כ זמרת גם מ חוץ ל פעילות ה ב " שולמית ". ב שנת 1943 הצטרפה כ זמרת ו שחקנית ל תיאטרון ה מוזיקלי "ל י ל ה ל ו " ש את מרבית פזמוני ו כתבו ה משורר נתן אלתרמן ו ה מלחין משה וילנסקי.

שיר ם "כלניות", ש ביצעה על במת ה תיאטרון ב - 1945 , הפך ל שיר ה ה ידוע ביותר ו ל " סימן ה היכר " של ה . אף ש ה שיר נכתב כ שיר טבע, הוא נתפס ב אותה תקופה גם כ שיר מחאה נגד ה בריטים (חיילי ה צנחנים של ה צבא ה בריטי חבשו כומתות אדומות ו כונו "כלניות"). שיתוף ה פעולה של צמד ה יוצרים אלתרמן ו וילנסקי עם דמארי, הוליד להיטים נוספים ש ביצעה על בימת "ל י ל ה ל ו ": "אני מ צפת " (ש דמארי העידה כי אלתרמן כתב אות ו עלי ה ), "זה יעבור" ו ה שירים בעלי ה ניחוח ה תימני "ב כרמי תימן" ו " מרים בת ניסים". וילנסקי המשיך ללוות את דמארי ב מרבית ה קריירה של ה ו הלחין את מרבית שירי ה , רבים מ הם ל מילותי הם של נתן אלתרמן, יעקב אורלנד ו יחיאל מוהר. בעת מלחמת העצמאות ביצעה דמארי כמה מהשירים שהפכו למזוהים ביותר עם המלחמה, כמו "הקרב האחרון", "בת שבע" ו"היו זמנים" (למילותיו של חיים חפר).

הופעותי ה לפני ה חיילים עוררו רושם רב. ערב קום ה מדינה ערכה עם משה וילנסקי מסע הופעות מרגש ב מחנות ה מעצר ב קפריסין , שם שרה את ה שיר "הביתה" ו גם שיר מוכר ב יידיש ב שם "צימוקים ו שקדים " ("ראזשינקעס מיט מאנדלען"). לאחר מ כן סיפרה ש מ רוב בכי ו התרגשות ה קהל , היא אף פעם לא הצליחה לסיים את ה שיר עד ה סוף . במהרה הפכה ל זמרת מפורסמת ו ה קהל נהר ל הופעותי ה . שירים ש חידשה ב אותה תקופה, "ה טנדר נוסע" (ב מקור של אסתר גמליאלית) ו " צריך לצלצל פעמיים" (ב מקור מ ה תיאטרון "כל ה רוחות ") נהפכו מיד ל מזוהים עמ ה . ב אותה תקופה הוציאה את אלבומ ה ה ראשון , "כלניות" (1948) עם ה שירים ש זוהו אית ה עד אז. אלבום זה זכה ל הצלחה רבה. ב שנות ה חמישים התארחה דמארי ב תוכניות ה רדיו של משה וילנסקי ב קול ישראל, שם ביצעה שירים חדשים ש הלחין , כמו "ה רועה ה קטנה מן ה גיא " ו " לאור ה זכרונות ".

כמו כן היא הקליטה מספר שירים של וילנסקי ו יחיאל מוהר, ש בוצעו ב מקור על ידי להקת ה נח"ל ("הורה ממטרה", "מול הר סיני", "בלדה על מעיין ו ים "), ו הם הפכו מיד ל מזוהים עמ ה יותר מאשר עם ה ביצוע ה מקורי . היא שיחקה ב סרטים "גבעה 24 אינה עונה" (1955) ו " ב אין מולדת" (1956), ש תיאר את עליית משפחת ה ל ארץ . ב שנת 1957 כיכבה ב אופרטה ה עברית "שולמית". היא ביצעה ב אותה תקופה גם שירים בעלי גוון תימני, כמו ה שיר "אם ננעלו" של רבי שלום שבזי (אות ו ביצעה ל ימים גם עפרה חזה ב עיבוד חדש). דמארישמרה כל ה שנים על סגנון לבוש מיוחד ו אישי , ש כלל שמלות רקומות ו תכשיטים בולטים.

סגנון הלבוש האקזוטי המזוהה עמה היה חלק מהקסם שלה והיווה אטרקציה מיוחדת כשהוזמנה להופיע בקהילות יהודיות רבות. ב שנות ה שישים ו ה שבעים הרבתה דמארי לקיים הופעות ב חוץ ל ארץ . היא הופיעה ב מיטב ה אולמות ב ארצות ה ברית ו אירופה ו השתתפה ב פסטיבלים רבים ב עולם , לצד הופעותי ה ב ארץ . תקופה מסוימת התגוררה ב ארצות ה ברית ו הופיעה בעיקר בפני קהל יהודי. ב שנת 1972 השתתפה ב פסטיבל ה זמר עם ה שיר "אדם ל אדם " ש זכה ב מקום ה רביעי (ל מילים של תלמה אליגון - רוז ו ל לחן של יעקב הולנדר) ה קורא ל שלום ("לא ילמדו עוד מלחמה"). עם שיר זה הופיעה גם ב " מפגש אומנים" ב טלוויזיה עם פרוץ מלחמת יום כיפור. ב - 1982 שרה ב ערב הוקרה ל מלחין משה וילנסקי ש נקרא "זר כלניות ל משה וילנסקי" (ו יצא גם כ אלבום ) את ה שירים "אני מ צפת " ו " כלניות ". ב שנת 1983 השתתפה דמארי ב תפקיד עצמה ב תוכנית ה ילדים "רחוב סומסום".

לאחר שנים רבות ש ב הן מיעטה להופיע ו להקליט , ביצעה דמארי ב - 1987 יחד עם בועז שרעבי שיר ש כתב לכבוד ה אהוד מנור ב שם "לשיר אית ך ".

ב שנת 1988 היא זכתה ב פרס ישראל ב תחום ה זמר ה עברי . לכבוד ה מעמד ה זה נכתב עלי ה ה שיר "עגילי דמאר" (ברק / קלינגר ) , אשר בוצע ב אותו ה ערב על ידי ירדנה ארזי. בעקבות ה זכייה ב פרס הקליטה דמארי ב אותה שנה אלבום חדש, "אור" (1988). ה אלבום , ב עיבוד ו של מתי כספי, הצליח מאוד ו שיר ה נושא , "אור", ש כתבה נעמי שמר, הפך ל ריקוד עם פופולרי. שיר זה הפך לשיר הסיום הקבוע בטקס פתיחת פסטיבל מחול כרמיאל, שבו השתתפה מדי שנה. שיר נוסף מ ה אלבום , "עדיין כאן", נכתב על ידי אהוד מנור ל זכר בעל ה של דמארי, שלמה בשמי , ש נפטר ב אותה שנה. ב שנת 1996 שרה את "כש היינו ילדים" ב אלבום של שירי יפה ירקוני. לאורך ה קריירה של שתי ה זמרות , אמצעי ה תקשורת נהגו לייחס ל הן יריבות, אף כי ה דבר איננו נכון ו ה שתיים שיתפו פעולה מספר פעמים. ב שנת 1997 הוכתרה ב תואר דוקטור ל פילוסופיה לשם כבוד, מ טעם מכון ויצמן ל מדע .

ב אותה שנה הקליטה טקסט נוסף של אהוד מנור, "כש אני עומדת על במה". ה שיר הולחן על ידי משה וילנסקי ו יוסי בן נון (וילנסקי החל את ה הלחנה אך נפטר טרם ש סיים אות ה . בן נון השלים). לאחר מ כן לקחה שוב פסק זמן ארוך, הופיעה בעיקר ב אירועים ציבוריים ו מיעטה מאוד ב הופעות יחיד.

ב שנת 1998 הופיעה דמארי ב מופע "פעמוני ה יובל ".

ב שנת 2003 שמע ד"ר דורון לוינסון, חבר ה ה קרוב של שושנה דמארי מ משרד ה תרבות , ש מחפשים זמר ש ישיר ב אירוע פתיחת חגיגות ה זמר ה עברי ב בית ה נשיא .

הוא שכנע את דמארי לשיר את ה שיר "הביטו אל ה אור ", ש הלחין ל מילים של חמוטל בן זאב. ה שיר מהווה סוג של "מסע מוזיקלי" בין שירי ה של דמארי. ה לחן נכתב ב השראת סגנונ ו ה ייחודי של משה וילנסקי. ב - 2005 חזרה להופיע, אחרי ש שכנע אות ה עידן רייכל לשיר שני שירים ש כתב ל אלבום "מ מעמקים ": "עלה נישא ב רוח " ו " האר את עיני ו ".

דמארי התארחה ב חלק מ הופעותי ו של רייכל ו ה שניים אף החלו ב חזרות ל מופע משותף, ש לא זכתה לבצע ו . ב אחד מ ה ריאיונות ה אחרונים ש העניקה ל ידיעות אחרונות, אמרה דמארי:

שושנה דמארינפטרה ב - 14 ב פברואר 2006, ב גיל 82 כ תוצאה מ סיבוך של דלקת ריאות.

שלושה ימים לאחר פטירת ה נערך טקס הצגת ארונ ה ב תיאטרון ה קאמרי ב תל אביב. לאחר מ כן היא נטמנה, כפי ש ביקשה ב צוואת ה , ב בית ה קברות טרומפלדור ב תל אביב. ב מסגרת חגיגות ה שישים ל מדינת ישראל ב שנת 2008, נבחרה דמארי ל " זמרת ה שישים ", ה זמרת ה אהובה ביותר ב שישים שנות ה מדינה , ב הצבעה ש ערכו ה ערוץ ה ראשון ו רשת גימל.

בת ם ה משותפת של שושנה ו שלמה , נאוה בשמי התפרסמה ל זמן קצר ב גיל 13 ב שנת 1956 כש שרה את ה שיר "ב מדינת ה גמדים ".

עיריית תל אביב קבעה לוח הנצחה ל זכר ה ב חזית ה בית ב ו התגוררה, ב רחוב קלונימוס 16.

על שמ ה רחובות ב מספר ערים, ו ב הן ראשון ל ציון , נתניה, כפר סבא, חיפה ו רמלה . ב אפריל 2009 הנפיקה חברת דואר ישראל בול ל זכר ה .

ב - 31 ב מרץ 2013 בחרו ב גוגל ישראל לציין 90 שנים ל הולדת ה של דמארי.

ב אותו יום שונה סמליל דף ה בית של ה אתר ב עברית ל דודל ב ו הופיעה דמות ה . ב פברואר 2016 הושק אלבום דיגיטלי ב רשת ג' ב שם "לשיר אית ה " - אוסף מחווה ל שושנה דמארי ב מלאת עשור ל מות ה .

ב דצמבר 2017חנכהארקיעמטוסאמברארש נקרא על שמ ה של שושנה דמארי.

ב יולי 2021 שודר ב ערוץ הוט 8 סרט ם ה דוקומנטרי של קובי פרג' ו מוריס בן מיור "ה מלכה שושנה", ה מציג את סיפור חיי ה של דמארי.

שושנה דמארי