המערער הורשע לאחר שמיעת הוכחות על ידי בית המשפט המחוזי בחיפה (השופט י' ליפשיץ) בביצוע תשעה מעשי שוד ובניסיון שוד אחד של סניפי בנק שונים באזור הצפון.
בשל הרשעתו בעבירות אלה גזר עליו בית המשפט המחוזי 8.5 שנות מאסר בפועל ומאסר מותנה.
הערעור שבפנינו מופנה כנגד גזר הדין בלבד ובו קובל המערער על חומרת העונש.

בחלק מהמקרים נכתב בפתק כי מדובר בשוד ובאחד מהמקרים (האישום העשירי) העידה פקידת הבנק הרלוונטית כי נכתב בפתק גם - "זה שוד יש לי אקדח".
בחלק אחר של המקרים נכתב בפתק כי המערער זקוק לכסף לרכישת תרופות ובמקרה אחד (האישום השישי), אשר לגביו הורשע המערער בניסיון שוד, הוא עזב את המקום לאחר שהפקידה לא נענתה לבקשתו ושאלה אותו מספר פעמים לרצונו.
הסכום הכולל שנטל המערער בעקבות מעשי השוד שביצע כאמור הגיע ל-113,000 ש"ח.

בגזר הדין קבע בית המשפט המחוזי מתחם ענישה אחיד לכל אחד מאירועי השוד והעמידו על טווח שבין 12 ל-36 חודשי מאסר בפועל, לכל אישום.
עוד קבע בית המשפט כי מתחם זה הולם גם את עבירת הניסיון.
בגוזרו עונש אחד לכל האירועים יחד נדרש בית המשפט למכלול השיקולים הרלוונטיים ובהם מצוקתו הכלכלית של המערער ומצבו המשפחתי (גרוש פעמיים ללא ילדים).

כידוע, ככלל אין ערכאת הערעור מתערבת בעונשים הנגזרים על-ידי הערכאה הדיונית אלא במקרים חריגים בהם נפלה טעות מהותית בגזר הדין או שהעונש שנגזר על הנאשם חורג במידה משמעותית מרמת הענישה הנוהגת או הראויה במקרים דומים (ע"פ 8721/14 אבו לבן נ' מדינת ישראל (28.9.2016).
בית משפט זה עמד לא אחת על כך שמעשי שוד, לרבות אלה המבוצעים כמו בענייננו ללא הפעלת אלימות ממש, מחייבים ענישה מחמירה ומאסר ממושך בפועל על מנת לשדר מסר עונשי מתאים (ע"פ 1702/16 מדינת ישראל נ' שושני, פסקה 10 (17.5.2016) (להלן: עניין שושני) והאסמכתאות שם; ע"פ 6752/10 טטרואשוילי נ' מדינת ישראל, פסקה ז (5.4.2011)).

אין לקבל טענה זו.

אשר על כן, הערעור נדחה.

בית_ה_משפט_ה_מחוזי

תשעה_מעשי_שוד

ניסיון_שוד_אחד

ה_אישום_ה_עשירי

מתחם_ענישה_אחיד

ה_שיקולים_ה_רלוונטיים

מקרים_חריגים


המבקשת והמשיבה הן אחיות. המבקשת רכשה דירה בקרית ים (להלן: הדירה). עם רכישת הדירה על-ידי המבקשת היא נרשמה על שמה, אולם האם היא שהתגוררה בה.

התצהיר הוגש לבנק במסגרת בקשת המשכנתא של המשיבה.

עם זאת, בסיכומו של דבר הוא קבע כי המבקשת לא הצליחה להוכיח את גרסתה.

לא התרשמתי כי אמות מידה אלו מתקיימות בענייננו.

(ראו: חמי בן-נון וטל חבקין הערעור האזרחי 568 (מהדורה שלישית, 2012)).

אשר על כן, הבקשה נדחית. בנסיבות העניין ומשלא התבקשה תגובה, אין צו להוצאות.

ניתנה היום, י"ז באדר ב התשע"ו (27.3.2016).

רקע והליכים קודמים


בית המשפט המחוזי לנוער בנצרת (כב' השופטת י' שטרית) השית על המשיב עונש של 7 חודשי מאסר בפועל (בניכוי ימי מעצרו); מאסר על תנאי כמפורט בגזר הדין; ופיצוי לשני נפגעי העבירות שבביצוען הורשע בסך כולל של 15,000 ש"ח.


המשיב, בנק ערבי בע"מ, הגיש תביעה נגד המבקש 1 – תאגיד הרשום ברשות הפלסטינית, ונרשם גם כחברה נכרית בישראל; ונגד המבקש 2 – מי שערב לחובות החברה לבנק, תושב ישראל בעצמו. המבקשים הגישו בקשה לדחיית התביעה על הסף, ולחלופין להורות על עיכוב ההליכים בתביעה בשל קיומו של הליך תלוי ועומד. הרקע לבקשה הוא שמתנהל הליך מקביל להליך הנוכחי בבית משפט שברשות הפלסטינית.

בית המשפט המחוזי דחה את הבקשה על שני חלקיה. נקבע כי אין מקום להורות על הסעד הדרסטי של דחייה על הסף, שיש לו הצדקה רק כאשר שוכנע בית המשפט כי בכל מקרה לא יהא התובע זכאי לסעד שביקש. באשר לעיכוב ההליכים מחמת הליך תלוי ועומד, צוין כי החלטה בעניין זה מסורה לשיקול דעתו של בית המשפט בהתאם לנסיבות העניין וטענות הצדדים. בנסיבות העניין הנדון, כך נקבע, קיים חשש כי המשיב לא יוכל לאכוף את פסק הדין שיינתן בבית המשפט שברשות הפלסטינית, גם במדינת ישראל. חשש זה מצדיק את דחיית הבקשה לעיכוב הליכים, וזאת על אף השאיפה להימנע מכפל הליכים, וחרף חששות שטענו להם המבקשים בדבר קושי שבהבאת עדים מן הרשות הפלסטינית למתן עדות בבית המשפט.

בבקשת רשות הערעור טוענים המבקשים שההליך ברשות הפלסטינית מתנהל מזה כשנתיים ומצוי בשלב מתקדם ביותר, תוך שהמשיב לא כפר בסמכותו של בית המשפט הפלסטיני; שמותב קודם של בית המשפט המחוזי (השופטת ע' כהן) הציע למשיב, במסגרת דיון שהתקיים ביום 15.12.2015, לשקול האם לא נכון למחוק בשלב זה את התביעה לאור ההליך המתנהל ברשות הפלסטינית, ומכאן שדעתו היתה כי יש למחוק את התביעה או לעכב את ההליכים; וכי הותרת החלטת בית המשפט על כנה תמנע מהמבקשים לטעון בעתיד טענות של 'השתק עילה' ביחס לעילות שכבר הוכרעו בהליך הראשון המתנהל ברשות הפלסטינית.

נטען, כי בעת קיומו של הליך תלוי ועומד הכלל הוא שעל בית המשפט לעכב את ההליכים, ורק במצבים חריגים יחליט בית המשפט שלא לעכב את ההליכים. בכדי לחרוג מן הכלל על בית המשפט להצביע על נימוק מבוסס שנסמך על עובדות וראיות, ואין להסתפק ב'חשש' בלבד כהחלטת בית המשפט המחוזי. כמו כן טענו המבקשים טענות לגוף החשש שהעלה המשיב בדבר העדר יכולת האכיפה.

דין הבקשה להידחות, וזאת אף מבלי לבקש את תשובתם של המשיבים.

החלטה בעניין עיכוב הליכים היא החלטה דיונית באופיה הנטועה במכלול נסיבות העניין, ולא בנקל תתערב בה ערכאת הערעור: "החלטה בדבר עיכוב הליכים עקב קיומו של הליך תלוי ועומד הינה במהותה החלטה דיונית-ניהולית של הערכאה הדיונית, אשר ערכאת הערעור תמעט להתערב בה, למעט במקרים חריגים" (רע"א 627/13 סגל נ' פנינת מלכי ישראל בע"מ, פסקה 13 (19.2.2013); רע"א 1573/16 הרט נ' חברת אורג'ניקס, פסקה 21 (24.5.2016) (להלן: עניין הרט)). שלא כטענת המבקשים, אין לראות בכל מקרה את העיכוב ככלל ואת ניהול ההליך כחריג; למעשה, כאשר עסקינן בהליך המתנהל בבית משפט זר, ההפך הוא הנכון: בענייננו, שקל בית המשפט את חששו של הבנק מצד אחד, ואת טענות המבקשים מצד שני, והגיע לכלל מסקנה כי אין לקבל את הבקשה. אין בכך שמותב אחר של בית המשפט המחוזי הציע למשיב לשקול את מחיקת התביעה, כדי להצר את שיקול דעתו של המותב אשר נתן בסופו של דבר החלטה בבקשה. בהחלטה הובאו לידי ביטוי השיקולים השונים, ובית המשפט הכריע ביניהם על-פי שיקול דעתו, ואינני רואה כל עילה להתערב בשיקול דעת זה.

על אף טענת המבקשים, אין בכך כדי לשלול מהם מלהעלות טענות הנוגעות להשלכות של פלוגתאות שהוכרעו כבר, לטענתם, במסגרת ההליך המתנהל ברשות הפלסטינית. משמעותה היחידה של החלטת בית המשפט היא כי התביעה תמשיך להתנהל, אולם אין בכך כדי לשלול העלאת כל טענה שהיא במסגרתה (וזאת מבלי להביע עמדה, כמובן, לגופן של טענות).

זאת ועוד. בית המשפט המחוזי קבע כי "לאחר שניתנה הדעת לנטען, נמצא בשלב זה לדחות את עמדת המבקשים" (פסקה ד להחלטה; ההדגשה הוספה – נ' ס'). קרי, בית המשפט המחוזי לא שלל את האפשרות כי בעתיד יהיה נכון להורות על עיכוב ההליכים. החלטה זו הגיונה בצדה, משום שלעתים מבוקש להורות על עיכוב הליכים המצויים בשלב מקדמי, ורק בעתיד יתכן שיתברר כי ראוי לעכב אחד מהם (השוו: עניין הרט, שם). בכך יש כדי להפחית את עוצמת הפגיעה הנטענת במבקשים, אשר רשאים – ככל שיתקיים שינוי נסיבות רלבנטי – להגיש בקשה נוספת לעיכוב ההליכים; בנוסף, יש בכך כדי לעורר תהייה אם עסקינן בהחלטה מן הסוג המצדיק מתן רשות ערעור בעיצומו של ההליך (השוו רע"א 1377/14 אלימלך לאוניד נ' מדינת ישראל, פסקה 5 (1.5.2014)).

לבסוף אציין כי בית המשפט המחוזי הציע לצדדים להגיע להסכמה בדבר ניהול ההליך רק באחת הערכאות, תוך שיסכימו כי תתאפשר אכיפת פסק הדין שיינתן הן ברשות הפלסטינית, הן בישראל. אכן, הסכמה זו תפתור את הקושי האפשרי שבאכיפת פסק הדין, ותאפשר את עיכוב ההליכים באחת הערכאות; אצטרף אפוא להצעתו זו של בית המשפט המחוזי.

לאור כלל האמור, נדחית הבקשה. משלא התבקשה תגובה, אין צו להוצאות.

ניתנה היום, ט"ז בסיון התשע"ו (22.6.2016).


לפניי בקשה לדיון נוסף בפסק דינו של בית המשפט העליון בבג"ץ 1630/16 מסודי נ' מפקד כוחות צה"ל בגדה המערבית (23.3.2016) שבו נדחתה ברוב דעות (השופטים נ' סולברג וע' פוגלמן, כנגד דעתו החולקת של השופט מ' מזוז) עתירה שהופנתה כנגד הריסת ביתו של המבקש 1.

ביום 7.12.2015 דקר ופצע איהאב מסודי (להלן: מסודי) את גנאדי קאופמן ז"ל במערת המכפלה. בעקבות זאת, נשלחה לבני משפחתו של מסודי ביום 5.2.2016 הודעה מטעם המשיב בדבר כוונתו להרוס את הדירה בקומה הראשונה במבנה בחברון שבה התגורר מסודי, והמצויה בבעלות אביו (המבקש 1), וזאת מכוח תקנה 119 לתקנות ההגנה (שעת-חירום), 1945.

ביום 10.2.2016 הגישו המבקשים (אביו של מסודי והמוקד להגנת הפרט) השגה בשם משפחתו של מסודי נגד הכוונה להחרים ולהרוס את הדירה. ההשגה נדחתה ביום 23.2.2016. ביום 28.2.2016 הוגשה עתירה כנגד צו ההריסה, ובו ביום ניתן על ידי בית-משפט זה צו ארעי המונע את ביצוע ההריסה.

העתירה הופנתה בעיקרה כלפי חוקיות השימוש בתקנה 119. השופט סולברג, שכתב את חוות הדעת העיקרית, קבע כי אין מקום לסטות מתקדימיו של בית-משפט זה בסוגיה שעל הפרק, בפרט בהתחשב בכך שהיא נדונה לאחרונה במספר רב של פסקי-דין. אשר לטענת העותרים שלפיה אבי המשפחה לא היה מודע לכוונת בנו לבצע פיגוע ולכן אין להענישו בגין מעשיו, קבע השופט סולברג כי גם טענה מסוג זה נדונה בעבר בפסיקת בית המשפט העליון, ונדחתה. יתר על כן, המשיב טען כי קיים בידו חומר חסוי המצביע על כך שגורמים בסביבתו הקרובה של מסודי הביעו תמיכה במעשיו. אולם, בדיון סירב בא כוח המבקשים להצגת חומר חסוי זה במעמד צד אחד. מכל מקום, קבע השופט סולברג, החומר הגלוי שהונח בפני בית המשפט מבסס במידה מספקת את החלטת המפקד הצבאי במקרה דנן. מטעמים אלה סבר השופט סולברג כי יש לדחות את העתירה.

השופט פוגלמן לא ראה מנוס אלא להצטרף למסקנתו של השופט סולברג. השופט פוגלמן ציין כי על רקע הדעות השונות שהובעו לאחרונה בפסיקה, הוא התחזק בדעתו כי ראוי לשוב ולהידרש לשאלת חוקיות הפעלת תקנה 119. עם זאת, "נוכח פסקי הדין הרבים שהלכו בתלם ההלכה... עיון מחדש בהלכה צריך שייעשה בהרכב מורחב ולא במותב תלתא" (פסקה 3 לחוות דעתו). על כן, לדידו של השופט פוגלמן, כל עוד ההלכה הפסוקה נותרה על מכונה, אין עילה להתערבותו של בית המשפט, "באשר המקרה שלפנינו אינו נבדל מהזרם המרכזי של המקרים שנדונו בפסיקתנו" (שם).

דעתו של השופט מזוז הייתה שונה. לגישתו, הפעלת תקנה 119 מעוררת שאלות משפטיות קשות, אשר להשקפתו טרם ניתן להן מענה מספק ועדכני בפסיקתו של בית משפט זה. השופט מזוז הזכיר כי במקרה קודם (מושא בג"ץ 8150/15 אבו ג'מל נ' מפקד פיקוד העורף (22.12.2015)), הוא עמד בהרחבה על הקושי שבהפעלת סנקציה כלפי בני משפחה חפים מפשע, והביע את דעתו השוללת את הפעלתה כלפי בני משפחה בלתי מעורבים. בהקשר זה, העיר השופט מזוז כי בענייננו טען המשיב כי גורמים בסביבתו הקרובה של המחבל מסודי הביעו אמנם תמיכה במעשיו, אולם לא נטען למעורבות או ידיעה של אביו (המבקש 1) – אשר את ביתו מבקש המשיב להרוס. כן ציין השופט מזוז כי העותרים סירבו לעיונו של בית המשפט בחומר החסוי במעמד צד אחד לאחר שהמשיב סירב להבהיר אם המידע שברשותו מתייחס לבני המשפחה של המחבל אם לאו. נוכח האמור לעיל, השופט מזוז לא הצטרף לעמדת השופטים סולברג ופוגלמן בדבר דחיית העתירה. עם זאת ציין, כי הוא שותף לקריאתו של השופט פוגלמן לעיון מחדש, בהרכב מורחב, בסוגיות הנוגעות להפעלת תקנה 119. אשר על כן, נדחתה העתירה ברוב דעות כאמור.

בבקשה מבוקש לדון מחדש בחוקיות השימוש בתקנה 119. כן התבקש צו ביניים המונע מהמשיב או מי מטעמו לבצע את צו ההריסה נגד דירת המבקש 1. תחילה הדגישו המבקשים כי במקרה דנן שניים מתוך שלושת שופטי ההרכב סברו כי יש צורך בדיון בפני הרכב מורחב. לצד זאת, הסתמכו המבקשים בבקשתם על פסק הדין בבג"ץ 1938/16 אבו אלרוב נ' מפקד כוחות צה"ל בגדה המערבית (24.3.2016), שניתן למחרת מתן פסק הדין מושא הבקשה הנוכחית, אשר גם בו שניים מתוך שלושת שופטי ההרכב עמדו על הבעייתיות שבהפעלת תקנה 119. לטענת המבקשים, בשלה העת לדיון מחדש בשאלות העקרוניות המשפטיות של הפעלת תקנה 119. זהו הבסיס לבקשתם הנוכחית לדיון נוסף.

דינה של הבקשה להידחות. אין זה המקרה המתאים לשקול אם לפתוח לבחינה מחודשת, לפני הרכב מורחב של בית משפט זה, סוגיות עקרוניות הנוגעות לסמכות הפעלת תקנה 119. פסק הדין מושא העתירה ניתן ביום 23.3.2016. שופטי הרוב קבעו כי צו הביניים יפקע בתוך שבוע ימים ממועד מתן פסק הדין (דהיינו ביום 30.3.2016). זאת, כדי לאפשר למבקשים להגיש חוות דעת הנדסית והתארגנות כנחוץ לקראת ביצוע ההריסה. הבקשה לדיון נוסף הוגשה אתמול (30.3.2016), בשעות אחר הצהריים, ביום פקיעתו של צו הביניים ובדקה התשעים ממש. זאת על אף שניתן היה להגיש את הבקשה במועד מוקדם יותר. מתכונת הגשת הבקשה מעוררת קושי. הבקשה הוגשה ללא נימוקים מהותיים ובלא דיון של ממש בשאלות המשפטיות העומדות בבסיס הפעלת תקנה 119. הבקשה למעשה, רובה ככולה, מורכבת מציטוטים מלאים של דעות מיעוט ודעות יחיד בפסקי דין שניתנו בעת האחרונה. בשולי הבקשה ציין בא-כוח המבקשים כי אם ייעתר בית המשפט לבקשה לדיון נוסף, הוא מבקש להגיש טיעון בכתב ובו "דיון מפורט בשאלות המשפטיות המתעוררות בעניין". מתכונת זו של בקשה לדיון נוסף, אינה מתיישבת עם תקנה 5 לתקנות סדר הדין בדיון הנוסף, התשמ"ד-1984, הקובעת כי "המבקש יפרש בעתירה את הטענות בדבר היותה של ההלכה שנפסקה עומדת בסתירה להלכה קודמת או בדבר חשיבותה, קשיותה או חידושה של הלכה שנפסקה בענין, כל טענה לחוד, ויציין את האסמכתאות שעליהן הוא מבסס את טענותיו." (וראו והשוו, דנ"פ 1077/14 היועץ המשפטי לממשלה נ' מלכה (16.3.2014)).

יתר על כן, עיון בפסק הדין מושא הבקשה לדיון נוסף מעלה כי לא נערך בו דיון מפורט ומעמיק בשאלות המשפטיות הקשורות להפעלת תקנה 119, וממילא אין בו הלכה גלויה ומפורשת (ראו והשוו: דנג"ץ 360/15 המוקד להגנת הפרט מיסודה של ד"ר זלצברגר נ' שר הביטחון, פסקה 4 (12.11.2015)). אכן, שניים מתוך שלושת שופטי ההרכב העירו כי לדעתם יש מקום לדיון מחדש בסוגיה בהרכב מורחב. אולם הערות אלה כשלעצמן אינן מגבשות עילה לדיון נוסף.

הבקשה שלפניי הוגשה כאמור ביום האחרון של תקופת עיכוב הביצוע (אף שניתן היה לעשות זאת קודם). בהתחשב בכך שהבקשה אינה כוללת נימוקים של ממש, לא ראיתי אפוא מקום לקיים בהליך זה דיון נוסף בשאלה העקרונית הנוגעת לחוקיות השימוש בתקנה 119. לא זו הדרך להגיש בקשה לדיון נוסף. איני מחווה דעה בשאלה אם במקרה אחר עשוי בית המשפט לשקול לקיים דיון נוסף בשאלה כלשהי הנוגעת להפעלת תקנה 119.

מטעמים אלה אני מחליטה לדחות את הבקשה לדיון נוסף, וממילא נדחית גם הבקשה לעיכוב ביצוע. לא יהיה צו להוצאות.

ניתנה היום, כ"א באדר ב התשע"ו (31.3.2016).

בית_המשפט_העליון

גדה_ה_מערבית

מפקד_כוחות_צהל_ב_גדה_ה_מערבית

פסק_דינ_ו_של_בית_ה_משפט

בקשה_ל_דיון_נוסף_ב_פסק_דינ

בית_ו_של_ה_מבקש_1

הריסת_בית_ו_של_ה_מבקש_1

בני_משפחת_ו_של_מסודי

ה_מוקד_ל_הגנת_ה_פרט

עתירה_כנגד_צו_ה_הריסה

סוגיה_ש_על_ה_פרק

טענת_ה_עותרים

סביבת_ו_ה_קרובה_של_מסודי

גורמים_ב_סביבת_ו_ה_קרובה_של

בא_כוח_ה_מבקשים

שאלות_משפטיות_קשות

הפעלת_סנקציה

פסק_ה_דין_ב_בגץ_193816_אבו

שניים_מתוך_שלושת_שופטי_ה_הרכב

צו_ה_ביניים_יפקע_בתוך_שבוע_ימים

ה_הלכה_ש_נפסקה

הלכה_ש_נפסקה_ב_ענין


לפני בקשה לאיחוד תובענות לפי תקנה 7 לתקנות סדר הדין האזרחי, התשמ"ד-1984.

שלוש התובענות אותן מבוקש לאחד מתנהלות במחוז השיפוט צפון, אך כיוון שהדיון בכולן כבר החל, אין סמכות האיחוד מסורה לנשיא בית משפט השלום (סעיף 49 לחוק בתי המשפט [נוסח משולב], התשמ"ד-1984; בש"א 414/05 עו"ד לויים נ' קליין (23.2.2005)).

עניינן של שלוש התובענות נסב על מבנה המשמש את המבקש בהפעלת עסק המסעדה שבבעלותו; שתיים מהן - אשר הוגשו על ידי המבקש - עוסקות בטענות לנזקים שנגרמו למבקש בעקבות שריפה שפרצה בעסק ביום 12.6.2012, ואילו השלישית - אשר הוגשה על ידי המשיבה 3, החברה הכלכלית קרית שמונה בע"מ - היא תובענה לפינוי הנכס ולתשלום דמי שכירות ודמי שימוש ראויים.

כל המשיבים, למעט המשיבה 3, הסכימו לאיחוד המבוקש; אך בניגוד לבקשת המבקש כי התובענות תתבררנה בבית משפט השלום בטבריה, ביקשו כי בית משפט השלום במסעדה יהיה זה אשר ידון בתובענות. בשולי הדברים יצוין כי המשיבה 3 הגישה שתי תשובות, באמצעות שני עורכי דין - כל אחד מייצג את המשיבה 3 בהליך אחר - הסותרות זו את זו. ברי כי אין מקום לכך שבעל דין בהליך אחד יגיש שתי תשובות, לא כל שכן סותרות, וזאת אף אם ההליך קשור להליכים אחרים שבהם מיוצג בעל הדין על ידי עורכי דין שונים. יש הכרח אפוא שבעל דין יגיש עמדה אחת המייצגת את דעתו.

כאמור, המשיבה 3 - בתשובתה שהוגשה באמצעות עורך הדין אליעזר סגל - התנגדה לבקשה, בטענה כי התובענה שהגישה בבית משפט השלום במסעדה לפינוי המבקש מהנכס עניינה שונה מהתובענות האחרות, העוסקות אך בעניינים כספיים, וכי לא ייצמח כל יתרון מן האיחוד המבוקש. הודגש גם כי ממילא אין חשש לפסיקות סותרות בהליכים שעניינם הוא כאמור שונה.

ביני לביני, ניתן פסק דין חלקי בהליך המתנהל בבית משפט השלום במסעדה. בית המשפט הורה, בהסכמת המבקש, על פינויו מן הנכס (פסק דין מיום 25.1.2017). בהחלטה נפרדת ניתנו הוראות להמשך ההתדיינות (החלטה מיום 25.1.2017).

לאחר העיון, דעתי היא כי יש מקום להורות על איחוד הדיון בשלוש התובענות, וזאת בבית משפט השלום במסעדה.

אף שבהחלט יש טעם בטענתה של המשיבה 3 לפיה אין מקום לאחד את הדיון בתובענות בשל החשש שהאיחוד יגרום לסרבול הליך הפינוי, הרי שעם מתן פסק הדין החלקי בבית משפט השלום במסעדה, אשר קיבל את טענותיה של משיבה 3 והורה על פינוי המבקש מן הנכס, כל שנותר בתובענה הוא בירור כספי. במסגרת תובענה זו המבקש אף הגיש הודעות צד שלישי כנגד בעלי הדין בהליכים האחרים, בהן טען, בין היתר, אותן טענות שנטענו על ידיו בתובענות שהגיש. מכאן שאף אם מלכתחילה לא היה מקום לברר את התובענות במאוחד, ויתרה מזו - אף אם יהיה באיחוד כדי לעכב במידת מה את ההכרעה בתובענה הספציפית המתנהלת כיום בבית משפט השלום במסעדה, הרי שמבט כולל על שלושת ההליכים מוביל למסקנה כי איחודם עשוי לייעל את ההכרעה במחלוקות בין כל הצדדים.

המבקש אמנם עתר לאיחוד התובענות בבית משפט השלום בטבריה, אולם עיון במערכת "נט המשפט" בכל אחד מן ההליכים מלמד כי התובענה בבית משפט השלום במסעדה מצויה בשלב המתקדם ביותר. מכל מקום, אין מדובר במרחקים כה משמעותיים בין בתי המשפט הרלבנטיים השונים.

הבקשה מתקבלת באופן חלקי. ההליך בת"א 60803-01-16 וההליך בת"א 39505-11-14 יועברו לבית משפט השלום במסעדה ויאוחדו שם יחד עם ההליך בת"א 39640-01-16.

ניתנה היום, ט"ז בשבט התשע"ז (12.2.2017).

איחוד_תובענות

בקשה_ל_איחוד_תובענות

שלוש_ה_תובענות

ה_חברה_ה_כלכלית_קרית_שמונה_בעמ

בית_משפט_ה_שלום_ב_טבריה

בית_משפט_ה_שלום_ב_מסעדה

הליכים_אחרים

טענת_ה_של_ה_משיבה_3

הודעות_צד_שלישי

טז_ב_שבט_התשעז


בקשת רשות ערעור על החלטתו של בית המשפט המחוזי בנצרת בשבתו כבית משפט לעניינים מנהליים (השופט י' בן חמו) מיום 29.1.2017 בעת"א 26566-11-16, בגדרו נדחתה עתירתו של המבקש נגד החלטת המשיב שלא לאשר לו ביקורים של מי שנטען כי היא בת זוגו.

ביום 6.10.2013 הוגש כתב אישום נגד המבקש, שני אחיו, שניים מבני דודיו ואדם נוסף (תפ"ח 7249-10-16).
על-פי האמור בכתב האישום, המבקש קשר קשר עם אביו - שגם נגדו הוגש בעבר כתב אישום, והוא נמלט ללבנון בשנת 2006 במהלך ניהול משפטו - להברחת סמים מלבנון לישראל ובהמשך פעל מול חזבאללה בקבלה והעברה של מידע מוצפן ומטעני חבלה, בין היתר, לצורך ביצוע פיגוע.
בגין כך יוחסו למבקש עבירות של סיוע לאויב במלחמה, ריגול, מגע עם סוכן חוץ, מסירת ידיעות לאויב, קשירת קשר לסיוע לאויב במלחמה, עבירות בנשק (יבוא, הובלה, החזקה), ניסיון ליבוא נשק, סחר בסם מסוכן וקשירת קשר לביצוע פשע.

ביום 4.9.2016 נעצר המבקש, וביום 3.11.2016 הורה בית המשפט המחוזי בנצרת על מעצרו עד תום ההליכים נגדו (מ"ת 7246-10-16).
בשל אופי העבירות המיוחסות לו הוגדר המבקש "עצור ביטחוני".

ביום 13.10.2016 פנה בא-כוח המבקש לקצינת האסירים בכלא גלבוע בו עצור המבקש, בבקשה לאשר למבקש ביקורים של "חברתו לחיים", גב' סולטנה קדור (להלן: קדור).
בקשתו נדחתה בטענה כי לא ניתן לאשר ביקוריהם של מי שאינם בני משפחה מקרבה ראשונה.
ביום 18.10.2016 פנה בשנית בא-כוח המבקש לקצינת האסירים והפעם צירף תצהיר מטעם קדור, אך נענה שוב כי פקודת נציבות מספר 03.02.00 "כללים ביחס לאסירים ביטחוניים" (להלן: הפקודה), החלה גם ביחס לעצורים ביטחוניים, מאפשרת את ביקורם של בני משפחה מדרגה ראשונה בלבד, ולכן על מנת שקדור תיחשב "בת זוג" כלשון הפקודה, עליהם להציג מסמך לפיו השניים מנהלים משק בית משותף.

ביום 10.11.2016 הגיש המבקש עתירת אסיר, בגדרה הלין על החלטות המשיב האמורות.
המשיב הבהיר כי עמדתו נשענת על לשון הפקודה שכן השניים אינם נשואים ואינם מוגדרים "ידועים בציבור", וכי בדיקה שנערכה העלתה כי קדור מעולם לא ביקרה את המבקש, גם לא במהלך מאסרו הקודם.
כמו כן הביא המשיב לעיונו של בית המשפט חומר מודיעיני חסוי התומך בעמדתו.

ביום 29.1.2017 דחה בית המשפט את העתירה.
בית המשפט הזכיר כי ביקורים אינם מהווים זכות יסוד, אלא פריבילגיה המותנית בשיקולים ביטחוניים בעלי משמעות מיוחדת כשמדובר בעצור ביטחוני.
נמצא כי החומר הסודי מעלה ספק כבד באשר לאמיתות הצהרתה של קדור בדבר היותה בת זוגו של המבקש.
נוכח כך, ולאור חומרת העבירות המיוחסות למבקש והזהירות המיוחדת המתבקשת מכך שמשפטו עודנו מתנהל, קבע בית המשפט כי לא נפל פגם בהחלטת המשיב המצדיק התערבות שיפוטית.

על החלטה זו הגיש המבקש את בקשת רשות הערעור שלפני.
לגישתו, עניינו מעורר שאלה משפטית רחבה באשר להיקף הגדרתה של "בת זוג" על-פי הפקודה, שכן הפקודה קובעת כי כל מי שהינה בגדר "בת זוג" רשאית לבקר אסיר או עצור, וזאת ללא תלות בהיותם נשואים או מוגדרים "ידועים בציבור".
עוד מלין המבקש על התנהלותם של המשיב ובית משפט קמא בכל הנוגע לחומר הסודי שהועבר במסגרת תיק זה.

המשיב טוען מנגד כי יש לדחות את הבקשה על הסף מאחר שהיא איננה מציגה כל סוגיה משפטית בעלת חשיבות כללית, וכי יש לדחותה גם לגופה משלא נפל כל פגם בהחלטת המשיב, כמו גם בקביעותיו של בית משפט קמא, המקים עילה להתערבותו של בית משפט זה.
המשיב טוען כי פרשנותו ללשון פקודת הנציבות כך שבני זוג מדרגת קרבה ראשונה הינם זוגות נשואים או ידועים בציבור בלבד, היא פרשנות סבירה הנשענת על הרציונאלים העומדים בבסיס הפקודה.
נטען כי ההחלטה לסרב לבקשת המבקש להתיר את ביקוריה של בת זוגו הנטענת, נובעת במישרין מיישום הפקודה בעניינו של המבקש כעצור ביטחוני, ונעוצה בטעמים פרטניים חזקים, ביניהם העובדה שלא הוכח כי השניים ידועים בציבור וכן ממצאי המשיב המטילים ספק במהות הקשר הזוגי הנטען ובכנותו.
המשיב מדגיש כי גורמי המודיעין מתנגדים לאישור ביקורה של קדור על יסוד החומר הסודי שבידם ושהוצג גם לבית משפט קמא.

לאחר עיון בבקשה, בהחלטת בית משפט קמא ובתגובת המשיב ובחומר החסוי שצורף לה, מצאתי כי דין הבקשה להידחות.
כידוע, רשות ערעור על החלטת בית המשפט לעניינים מנהליים בעתירת אסיר תינתן ככלל רק מקום בו הבקשה מגלה שאלה משפטית החורגת מעניינו הפרטי של המבקש
(רע"ב 7/86 וייל נ' מדינת ישראל (26.6.1986); רע"ב 4200/16 סבן נ' מדינת ישראל (30.5.2016)).
הבקשה שלפני אינה מעלה כל שאלה עקרונית שכזו, ולפיכך אינה מצדיקה מתן רשות ערעור, וזאת אף לפי הגישה המרחיבה את אמות המידה לפיהן יש לבחון בקשות כגון דא ביחס לעתירות אסיר על החלטות מנהליות
(ראו, למשל, רע"ב 425/09 פריניאן נ' פרקליטות המדינה, פסק דינו של השופט (כתוארו אז) גרוניס (11.3.2009); רע"ב 3960/12 מדינת ישראל נ' גרלה, פסקה י"ד (14.06.2012)).

פקודת נציבות מספר 03.02.00 (סעיף 17א(3)) מבהירה כי "אסירים יורשו לקבל ביקורי משפחה מדרגת קירבה ראשונה", כאשר "קירבה ראשונה לעניין סעיף זה: הורים, בן/בת זוג, ילדים, אחים/אחיות, סבא וסבתא".
בית משפט זה מצא כבר בעבר כי הוראה זו משקפת איזון ראוי בין זכויותיהם של האסירים והעצורים הביטחוניים לביקורים ובין חשיבות השמירה על ביטחון המדינה ושלום הציבור (רע"ב 7833/15 ג'רבוני נ' שירות בתי הסוהר (15.3.2016); רע"ב 7324/06 חמידה נ' שירות בתי הסוהר (15.11.2006)).
היות שבדיקה פרטנית שנערכה בעניינו של המבקש הטילה ספק בטענתו כי מתקיים קשר זוגי מסוג כלשהו בינו לבין גב' קדור, הרי ששאלת היקף פרשנותו של המשיב למונח "בן/בת זוג" אינה עולה במקרה זה.
החלטת המשיב עמדה למבחן בבית משפט קמא ואושרה בהחלטה עניינית וממצה, והמבקש לא הציג כל עילה המצדיקה להידרש לעניינו בשנית.

אשר על כן, הבקשה למתן רשות ערעור נדחית.

ניתנה היום, כ"ז בניסן התשע"ז (23.4.2017).

עניניים_מנהליים

סולטנה_והמבקש


בבקשה נטען כי לטובת היעילות ולשם מניעת הכרעות סותרות יש להורות על איחוד התיקים, כך ששתי התובענות תידונה בפני בית משפט לתביעות קטנות בקריית שמונה.

ביום 22.3.2017 הוריתי למשיבים להגיש את תשובותיהם לבקשה עד ליום 30.3.2017, אך אלו טרם הוגשו.

דין הבקשה להתקבל, נוכח הטעמים המופיעים בה ולאור אי הגשת התשובה מטעם המשיבים.

אשר על כן, הדיון ת"ק 17202-01-17 יועבר לבית המשפט לתביעות קטנות בקריית שמונה ויאוחד שם עם ת"ק 68291-11-16.

ניתנה היום, כ"ב בניסן התשע"ז (18.4.2017).

תביעות_קטנות

בית_משפט_ל_תביעות_קטנות_ב_קריית

תשובותי_הם_ל_בקשה


ערעור על החלטת בית המשפט לתביעות קטנות בפתח תקווה (הרשמת הבכירה מ' בר) מיום 26.2.2019 בת"ק 37611-07-18 שלא לפסול עצמו מלדון בעניינה של המערערת.

המערערת – עורכת דין בהכשרתה – והמשיבים 2-1 הם צדדים לתביעה ותביעה שכנגד המתנהלת בבית המשפט לתביעות קטנות בפתח תקווה בנוגע להסכם שכירות של דירות מגורים שנחתם ביניהם (להלן: התביעות).
ביום 4.11.2018 קיים בית המשפט דיון בתביעות ולאחר שמיעת טענות הצדדים התקיים בהסכמתם שיח מחוץ לפרוטוקול במסגרתו עמד בית המשפט על הסיכויים והסיכונים הטמונים בהמשך ניהול ההליך ובסופו, הציע בית המשפט לצדדים כי המערערת תשיב למשיבים 2,400 ש"ח, המשקפים מחצית מדמי השכירות החודשיים, וכן את הפיקדון שהופקד בידיה.
עוד צוין בפרוטוקול כי ככל שהמערערת לא תקבל את הצעת הפשרה, יקבע דיון נוסף בתביעות ומאחר שהיא הגישה תביעה שכנגד והודעות לצדדים שלישיים, יהיה הדבר כרוך בפסיקת הוצאות.
למערערת ניתנו 30 יום להשיב להצעת בית המשפט וביום 5.12.2018 הודיעה כי היא מסרבת להצעה משהיא הוצעה בין היתר "תוך התעלמות מוחלטת מהחקיקה הרלוונטית, מאסמכתאות [...] מעובדות המקרה".
עוד ביקשה המערערת להעביר את ניהול התביעות מבית משפט לתביעות קטנות לבית משפט שלום, ובקשה זו נדחתה.

בחלוף כעשרה ימים נוספים הגישה המערערת בקשה לפסילת המותב ובה טענה כי בדיון שהתקיים ביום 4.11.2018 גילה בית המשפט יחס עוין ומשפיל כלפיה וגילה שדעתו "נעולה" ומגובשת.
כן טענה כי בית המשפט "השתמש בלחצים המלווים באיומים ובהפחדות" על מנת שתקבל את ההסדר שהוצע על ידו והוסיפה כי החלטת בית המשפט שלא להעביר את הדיון לבית משפט השלום כוללת התבטאויות מגמתיות ומוטות.

ביום 26.2.2019 דחה, כאמור, בית המשפט את הבקשה.
נקבע כי די בכך שהמערערת לא העלתה את בקשתה לפסילת המותב בהזדמנות הראשונה, אלא רק לאחר שבקשתה להעברת הדיון בהליך לבית משפט שלום נדחתה כדי לדחותה.
נפסק, כי "אין לאפשר לבעל דין להעלות טענת פסלות כמוצא אחרון לאחר שאינו מרוצה מן התפתחויות ההליך [כך במקור]".
עוד נפסק כי בית המשפט לא גילה דעתו שהוא אינו אובייקטיבי כנטען, וכי ההתבטאויות שאליהן התייחסה המערערת נאמרו במסגרת דיון שלא לפרוטוקול שהתקיים בהסכמת הצדדים.
דיון זה אין בו שמיעת ראיות או טענות לגופו של עניין, ובמסגרתו נוהג בית המשפט להציג בפני הצדדים את האתגרים והסיכויים בטענותיהם, מבלי לקבוע מסמרות בדבר.
הודגש, כי הדבר מתבקש ביתר שאת שעה שמדובר בהליך המתנהל כתביעה קטנה, אשר אמור להסתיים בו ביום.
מכל מקום, הוטעם כי הצעת בית המשפט אינה מחייבת וכי בית המשפט לא השתמש בלחצים או באיומים ואף ניתנה למערערת שהות בת 30 ימים לשקילת הצעתו ומשכך אין בטענות המערערת כדי להקים עילת פסלות.
עוד הוטעם כי הציטוטים שהביאה המערערת הוצאו מהקשרם תוך השמטת חלקים שאינם משרתים את טיעונה.

בערעור שבפניי שבה המערערת ומעלה את הטענות שהועלו ונדחו בפני בית המשפט קמא.
לדבריה, פרוטוקול הדיון אינו משקף את מהלך הדיון.
לתמיכה בכך היא מציינת כי הדיון הוקלט על ידי בעלה "על מנת [...] להמחיש את אשר התרחש במהלך הדיון".
המערערת סבורה, כאמור, שבית המשפט גילה כי דעתו בעניינה "נעולה" ומגובשת.
בצד הערעור הגישה המערערת בקשה לצרף את הקלטת הדיון האמורה ו"חוות דעת של איש מקצוע".

לאחר שעיינתי בערעור על נספחיו באתי לידי מסקנה כי דינו להידחות.
טענת המערערת כי פרוטוקול הדיון אינו משקף את שאירע בו מעוררת קושי על פניה, שכן חלק מן הדיון נערך בהסכמת הצדדים שלא לפרוטוקול (וראו פרוטוקול הדיון מיום 4.11.2018, עמ' 4, שורות 29-22).
זאת ועוד – אין להלום מצב שבו צד להליך מקליט את הדיון שלא כדין מבלי שניתן לו היתר לכך מאת בית המשפט בהתאם להוראת סעיף 68ב לחוק בתי המשפט [נוסח משולב], התשמ"ד-1984 (השוו ע"פ 9055/18 ליולקו נ' מדינת ישראל, פסקה 5 (13.1.2019)).
בנסיבות אלה, אין מקום לאפשר למערערת להסתמך על אותה ההקלטה.

אף לגופם של דברים, לאחר שעיינתי בטענות שמעלה המערערת באשר להתבטאויות המיוחסות למותב, לא מצאתי כי מתקיים בענייננו חשש ממשי למשוא פנים.
כפי שקבע בית המשפט בהחלטתו, מדובר בדיון שהתקיים בהסכמת הצדדים מחוץ לפרוטוקול בניסיון לסיימו ללא ניהול הוכחות.
על כן, בית המשפט סבר כי נכון יהיה להציג בפני הצדדים את הסיכויים והסיכונים שבהמשך ניהול התביעות.
הצעה זו, כפי שציין בית המשפט בהחלטתו, אינה מחייבת וממילא אין בה כדי להוביל למסקנה כי יש לפסול את המותב (השוו ע"פ 7100/18 זנגול נ' מדינת ישראל – הוועדה המקומית לתכנון ולבניה, פסקה 4 (24.10.2018)).
זאת, בפרט בשים לב לתפקידו האקטיבי של בית המשפט בבירורן של תביעות קטנות (רע"א 5234/17 דרייבר ישראל בע"מ נ' ג'נח, פסקאות 8 ו-20 (4.7.2018); ראו עוד טל חבקין ויגאל נמרודי התביעה הקטנה 51-41 (2017); כן ראו פסקה 15 להחלטתו של בית המשפט קמא).
לבסוף, בצדק קבע בית המשפט קמא כי בקשת הפסלות הוגשה בשיהוי, לאחר שבית המשפט הכריע בבקשה להעברת הדיון בהליך ודי בטעם זה כדי להביא לדחיית הבקשה והערעור עליה (ע"א 4844/18 פלונית נ' פלוני, פסקה 4 (5.7.2018)).

מטעמים אלו כולם, הערעור נדחה וכן נדחית הבקשה לצירוף ההקלטה וחוות-הדעת.

ניתן היום, כ"ג בניסן התשע"ט (28.4.2019).

תביעות_קטנות

בית_ה_משפט_ל_תביעות_קטנות_ב

ה_משיבים_2_-_1

תביעה_ש_כנגד

שיח_מ_חוץ_ל_פרוטוקול

בקשת_ה_ל_פסילת_ה_מותב

ה_דיון_ב_הליך

טענות_ה_מערערת

אשר_התרחש_במהלך_ה_דיון

חוות_-_ה_דעת

טענת_ה_מערערת


לפניי בקשה לעיון בתיק בית המשפט שבכותרת, שהוגשה בטופס הערוך לפי תקנה 4 לתקנות בתי המשפט ובתי הדין לעבודה (עיון בתיקים), התשס"ג-2003 (להלן: הבקשה והתקנות, בהתאמה).

בגדר הבקשה, עתרה מבקשת-העיון, איחוד הישיבות באר"י (ע"ר), בתאריך 05.03.2020, כי יותר לה העיון בכתבי טענות הצדדים ובמוצגים שהוגשו מטעמם.
בנוסף, מבקשת-העיון מעוניינת לעיין במסמך שהוגש במעטפה חתומה מטעם המשיב, שכינויו: "חוברת הפרשנות שהוצאה על-ידי הפרקליטות הצבאית לגבי אמנת ישראל-צרפת בדבר שירותם הצבאי של בעלי אזרחות כפולה ישראלית-צרפתית".
מטרת העיון, על-פי המוצהר בטופס הבקשה, היא:

"לשימוש במקרים דומים.
המבקשת היא עמותה המסייעת באופן תדיר למלש"בים שנמצאים במצב דומה, כולל מספר מקרים שמטופלים באופן עדכני ע"י העמותה.
לפיכך העמותה מבקשת להרחיב את ידיעתה בנושא ולהיעזר בחומרים למקרים דומים.
עולה כי מדובר במקרה עקרוני אשר אף יוגשו בו חומרים אשר עשויים בהחלט לסייע לעשרות מקרים דומים של צעירים בעלי אזרחות כפולה".

בתגובות שהתבקשו מטעם הצדדים, ניאות מבקש רשות הערעור בתיק דנא להותיר את ההכרעה בבקשה לשיקול דעת בית המשפט.
מנגד, המשיב לבקשת רשות הערעור התנגד להיתר העיון, שכן, לשיטתו אין בבקשת העיון כדי לבאר כיצד היחשפות לחומרים שבתיק עשויה לסייע להגשמת מטרותיה של מבקשת-העיון בסיוע "למלש"בים שנמצאים במצב דומה".
לעמדתו, המחלוקת הנדונה בבקשת רשות הערעור גדורה לעניינו הפרטני של מבקש רשות הערעור, ואין בה כדי להשליך על המדיניות הכללית בה נוקט המשיב.
עוד נטען, כי בחומרים המצויים בתיק כלולים נתונים העלולים לפגוע בפרטיותם של צדדים שלישיים, שעניינם איננו נדון במסגרת ההליך.

לאחר עיון בבקשה ובטענות הצדדים לתיק – סבורני כי יש לאפשר למבקשת-העיון לעיין בכתבי הטענות ובמוצגים שהוגשו מטעם הצדדים, בכפוף להסברים ולהסתייגויות שיפורטו להלן:

כפי שנקבע לא אחת, הנחת המוצא של התקנות היא, כי בהיעדר איסור שבדין החל על העיון בתיק – יש לאפשר את העיון תוך פגיעה מידתית, ככל האפשר, בזכויות והאינטרסים של בעלי הדין, וזאת על רקע ההכרה במעמדו של עיקרון פומביות הדיון

על כן, קשה להלום את טענת המשיב להיעדר עניין, או זיקה ממשית של מבקשת-העיון בתיק.
לא אחת נקבע בהקשר זה כי הצגת קיומה של זיקה, או עניין אישי מצד מבקש העיון אמנם נדרשת במסגרת התקנות, אולם אין קיומה של זיקה כאמור, משום תנאי מוקדם, או בלעדי, להתרת העיון.
ההוראה בתקנות לפיה על מבקש-העיון לנמק ולפרט את העניין שיש לו בתיק נועדה לאפשר לבית המשפט, כאשר הדבר נדרש, לבצע איזון ראוי בין זכות העיון ובין הפגיעה העלולה להיגרם לבעלי הדין, או לצד שלישי.

במקרה שלפנינו, כפי שאפרט בהמשך, ניתן למנוע פגיעה אפשרית באינטרסים של המשיב ובפרטיות של צדדים שלישיים, באמצעים חלופיים, שאינם מצדיקים את דחיית בקשת-העיון בכללותה.

שאלת גילויו של מסמך זה לעיני מבקש רשות הערעור נתונה במחלוקת בין הצדדים וטרם הוכרעה.
בנסיבות אלה, מובן מאליו כי בעת הזו אין מקום לאפשר את העיון בראיה זו לצדדים שלישיים, שאינם צד להליך.
על כן, בשלב זה, ועד להכרעה סופית בהליך שלפניי – אינני רואה מקום לאפשר למבקשת-העיון – לעיין בחוברת הפרשנות.

מסמכים אלה, הכלולים ב"תיק התובע" שבהליכים, נושא בקשת רשות הערעור – אינם כלולים בהיתר העיון שניתן כאן, והם יוצאו מהתיק עובר לעיון.

נוכח כל האמור לעיל – הבקשה מתקבלת חלקית, כך שלמבקשת-העיון יותר לעיין בתיק בית המשפט שבכותרת, בכפוף לסייגים שצוינו בפיסקה 4(ג)-(ד) שלעיל.
מזכירות בית המשפט תוודא יישומה של החלטה זו ככתבה וכלשונה.

נוכח אילוצי תקופת הקורונה – נציגי מבקשת-העיון מתבקשים לתאם את מועד העיון עם מזכירות בית המשפט, לפחות שבוע מראש.

ניתנה היום, כ"ה באלול התש"ף (14.9.2020).

כתבי_טענות_ה_צדדים

בעלי_אזרחות_כפולה_ישראלית_-_צרפתית

שירות_ם_ה_צבאי_של_בעלי_אזרחות

מלשבים_ש_נמצאים_ב_מצב_דומה

רשות_ה_ערעור

מבקש_רשות_ה_ערעור

בקשת_רשות_ה_ערעור

ה_מחלוקת_ה_נדונה

ה_מדיניות_ה_כללית

צדדים_שלישיים

יש_לאפשר_את_ה_עיון

עיקרון_פומביות_ה_דיון

מזכירות_בית_ה_משפט


בקשה לרשות ערעור על פסק דינו של בית המשפט המחוזי בחיפה (השופט העמית י' גריל) בעב"י 63461-09-19 מיום 31.12.2019, בגדרו נדחה עיקר ערעורו של המבקש על גזר דינו של בית הדין למשמעת של עובדי המדינה בבד"מ 35/19 מיום 25.9.2019.

לבית הדין למשמעת של עובדי המדינה (להלן: בית הדין למשמעת) הוגש כתב תובענה מתוקן נגד המבקש, שכיהן במועדים הרלבנטיים כמנהל שירות התעסוקה בעיר עכו, המייחס לו שני אישומים. באישום הראשון נטען כי בין השנים 2017-2015 היה המבקש, במספר רב של פעמים, יוצא מלשכת התעסוקה במהלך שעות העבודה לצרכיו האישיים, מבלי שהיה מחתים את כרטיס העבודה כנדרש בהוראות 91.151 ו-91.171 לתקשי"ר. באישום השני נטען כי בין השנים 2018-2014 עבד המבקש בעבודה נוספת כחבר ועדת הערר לעניין קביעת ארנונה כללית בעיר עכו על חשבון שעות עבודתו בלשכת התעסוקה, תוך דיווחי נוכחות כוזבים באופן שסתר הן את הוראות 91.151, 91.171 ו-42.401 לתקשי"ר והן את התנאים שנקבעו בהיתר העבודה הנוספת שניתן לו על-ידי המשיבה. על יסוד אלו הואשם המבקש בעבירה של התנהגות שאינה הולמת עובד מדינה לפי סעיפים 17(1)-(4) לחוק שירות המדינה (משמעת), תשכ"ג-1963.

ביום 12.9.2019 הודה המבקש בעובדות כתב התובענה המתוקן והורשע בדיווחים כוזבים אודות שעות עבודתו ובביצוע עבודה פרטית תוך חריגה מההיתר שניתן לו ותוך דיווחי נוכחות כוזבים.

ביום 25.9.2019 נגזר דינו של המבקש והושתו עליו אמצעי משמעת של נזיפה חמורה, פיטורים לאלתר ופסילה מלעבוד בשירות המדינה למשך 4 שנים. בהחלטתו נתן בית הדין למשמעת משקל לחומרת המעשים, תדירותם, ומעמדו הבכיר של המבקש, תוך התחשבות בחוות הדעת הטובות על תפקודו בעבודה ותרומתו לשירות התעסוקה, ונסיבותיו האישיות והמשפחתיות שעלו כדי מצוקה של ממש.

המבקש ערער על רכיב פיטוריו ופסילתו מעבודה בשירות המדינה למשך 4 שנים. בפסק דין מפורט ומנומק היטב דחה בית המשפט המחוזי את ערעורו של המבקש ביחס לפיטוריו אך מצא כי יש מקום לקיצור תקופת פסילתו של המבקש מעבודה בשירות המדינה. בפסק הדין נקבע כי אין מנוס מפיטוריו של המבקש נוכח חומרת העבירות שביצע ובהתחשב במעמדו הבכיר המחייב אותו לשמש דוגמה לעובדים הכפופים לו, וכדי למנוע חלחול של התנהגותו לעובדים תחתיו. עם זאת נקבע כי בית הדין למשמעת לא נתן משקל מספק למשמעות הנובעת מפסילתו של המבקש לעבודה בשירות המדינה לתקופה של 4 שנים, נוכח הוראות סעיף 57(1) לחוק שירות המדינה (גמלאות) [נוסח משולב], תש"ל-1970, הקושר בין אמצעי הפסילה מעבודה בשירות המדינה ובין שלילת גמלת הפרישה למשך הפסילה, בכפוף לתנאים וההגבלות שנקבעו בסעיף האמור. משכך, ובשים לב לעובדה שהמבקש עבד בלשכת התעסוקה במשך כל חייו הבוגרים, שעברו בשירות המדינה הוא ללא רבב ושמזה 13 שנה הוא מנהל את לשכת התעסוקה ביד רמה, הורה בית המשפט המחוזי על קיצור תקופת הפסילה והעמידה על שנה אחת.

מכאן הבקשה לרשות הערעור שלפניי. בגדרי הבקשה שב המבקש על טיעוניו, שפורטו בהרחבה בפסק דינו של בית המשפט קמא, שעיקרם נסיבותיו האישיות שהובילו לביצוע העבירות והנזק הכלכלי שייגרם לו ולתלויים בו עקב אמצעי המשמעת שהושתו עליו.

לאחר עיון הגעתי לכלל מסקנה כי יש לדחות את הבקשה. כידוע, הלכה היא כי רשות לערעור ב"גלגול שלישי" תינתן במשורה ורק אם הבקשה מעלה שאלות עקרוניות הדרושות הכרעה, או שזאת נדרשת לשם מניעת עיוות דין חמור (בר"ש 9278/17 שפירא נ' נציבות שירות המדינה (20.12.2017)); רע"א 103/82 חניון חיפה בע"מ נ' מצת אור (הדר חיפה) בע"מ, פ"ד לו(3) 123 (1982)). לא זה המקרה שלפניי. הבקשה אינה מעוררת כל שאלה בעלת חשיבות משפטית או ציבורית החורגת מעניינו הפרטני של המבקש ואיני סבור גם כי נגרם למבקש עיוות דין.

הבקשה נדחית אפוא. בנסיבות הענין אין צו להוצאות.

ניתנה היום, ט"ז בשבט התש"ף (11.2.2020).

בית_המשפט_המחוזי_בחיפה

בקשה_לרשות_ערעור

בית_דין_משמעת

עובדי_המדינה

שירות_התעסוקה

האישום_הראשון

היתר_ה_עבודה_ה_נוספת

שירות_המדינה

תקופה_של_4_שנים

נסיבות_המבקש

עובדים_תחת_המבקש

טיעוני_המבקש


העותרת הגישה תביעה כספית בסך 1,500,000 ש"ח נגד המשיבה 1 (להלן: המשיבה) בבית הדין האזורי לעבודה.
בתביעה טענה העותרת כי היא זכאית לקבל תשלום בגין עבודתה בשנים 2005-2001 אצל מעסיקתה המנוחה (להלן: המנוחה).
המשיבה היא יורשת המנוחה.
ביום 4.6.2019 ניתן לעותרת, לבקשתה, היתר להמציא את כתב התביעה מחוץ לישראל וזאת מאחר שהובאה אסמכתא שלפיה המשיבה מתגוררת בארצות הברית.
העותרת הגישה מספר בקשות לביטול פסק הדין ולצירוף אישורי מסירה, אך בית הדין האזורי לא מצא לשנות מפסק הדין (ראו, למשל, ההחלטות מימים 5.5.2020, 25.5.2020 ו-6.8.2020).
ביום 23.8.2020 דחה בית הדין בקשה נוספת לביטול פסק הדין.
בהחלטתו (שהוכתרה "פסק דין") תיאר בית הדין האזורי את השתלשלות העניינים שתוארה לעיל והוסיף כי העותרת לא גילתה לבית הדין על קיומה של תביעה קודמת שהגישה נגד המשיבה בגין אותה תקופת העסקה ובגדרה ניתן נגד המשיבה פסק דין בהעדר הגנה (ונפסק כי המשיבה תשלם לעותרת סך 29,850 ש"ח; להלן: התביעה הקודמת).
כן ציין בית הדין שהתביעה דנן לא מפרטת את העומד בבסיס הסכומים הנתבעים; כי העותרת מושתקת מלהעלות עתה טענות לקבלת תשלומים הנובעים ממערכת יחסי העבודה שעליה נסבה התביעה הקודמת; כי חלפו למעלה מ-7 שנים מסיום העסקתה אצל המנוחה; וכי לא ניתן לראות באישור שצירפה העותרת כאישור מסירה כדין.
בנסיבות אלו, נקבע, אין לבטל את פסק הדין.

על החלטה זו הגישה העותרת ערעור, ואולם לבקשתה ובהתאם להחלטת בית הדין הארצי לעבודה, שונה סיווג ההליך לבקשת רשות לערער.
ביום 15.11.2020 דחה בית הדין הארצי לעבודה (כב' השופטת ל' גליקסמן) את הבקשה.
בית הדין עמד על כך שתביעתה הקודמת של העותרת התקבלה, וכי בגדרה דחה בית הדין את בקשת העותרת, שהוגשה לאחר מתן פסק הדין, לשינוי הסכום שנתבע.
מאחר שהעותרת לא ערערה על פסק הדין או על דחיית הבקשה לשינוי הסכום שנפסק – הם חלוטים, ונוצר משכך מעשה בית דין המונע הגשת תביעה נוספת באותה עילה.
בנסיבות אלו, נקבע, צדק בית הדין האזורי שקבע שאין לנהל את התביעה הנוכחית, אף אם הייתה העותרת ממציאה את כתב התביעה למשיבה כראוי.
עוד ציין בית הדין כי אין באסמכתאות שצירפה העותרת כדי להוכיח שכתב התביעה הומצא, זאת בשים לב לכך שהאישור שצירפה אינו חתום על ידי המשיבה ואינו כולל פירוט לגבי המסמכים שהועברו, כנטען, למשיבה.

מכאן העתירה שלפניי.
העותרת – שאינה מיוצגת – טוענת כי די במסמכים שהגישה לבית הדין האזורי כדי להוכיח שכתב התביעה הומצא כדין למשיבה.
ככל שניתן להבין, לטענתה, נוכח השפעות מגפת הקורונה, חתם השליח במקום שהיה מיועד לחתימת המשיבה.
העותרת מוסיפה כי היא זכאית לקבל פסק דין בהעדר הגנה משלא הגישה המשיבה כתב הגנה.

דין העתירה להידחות על הסף.
הלכה עמנו כי בית משפט זה, בשבתו כבית משפט גבוה לצדק, אינו יושב כערכאת ערעור על החלטותיו של בית הדין הארצי לעבודה, והתערבותו שמורה רק למקרים חריגים שבהם נפלה בפסק הדין טעות משפטית מהותית שהצדק מחייב את תיקונה
(ראו, מני רבים: בג"ץ 6323/20 פלוני נ' המוסד לביטוח לאומי, פסקה 4 (8.11.2020); בג"ץ 6858/19 בראשי נ' בית הדין הארצי לעבודה, פסקה 5 (11.11.2019)).
במסגרת בחינתה של "טעות משפטית מהותית" ייבחנו גם חשיבותה הציבורית והעקרונית של הסוגיה והשלכות הרוחב שעשויות להיות להכרעה בה (בג"ץ 4655/20 יריב והדר אימון אישי בקבוצות בע"מ נ' בית הדין הארצי לעבודה, פסקה 4 (13.7.2020)).
העתירה שלפנינו לא עומדת באמת המידה האמורה.
העותרת חוזרת למעשה על טענותיה לפני בית הדין הארצי ובית הדין האזורי, שלפיהן המציאה את כתב התביעה למשיבה.
בתי הדין בחנו את טענותיה ולא מצאו עילה לבטל את פסק הדין, והעתירה דנן לא מגלה עילה להתערב בהחלטות אלו.

העתירה נדחית אפוא על הסף.
משלא התבקשה תגובה, אין צו להוצאות.

ניתן היום, י"ג בשבט התשפ"א (26.1.2021).

בית_ה_דין_ה_אזורי_ל_עבודה

ניתן_ל_עותרת__ל_בקשת_ה

מערכת_יחסי_ה_עבודה

בית_ה_דין_ה_ארצי_ל_עבודה

ה_סכום_ש_נפסק

מקרים_חריגים

טעות_משפטית_מהותית

יג_ב_שבט_ה_תשפא


לפנַי בקשת רשות ערעור על החלטת בית המשפט המחוזי בבאר שבע (השופט א' אינפלד) ברת"ק 71962-12-19 מיום 29.3.2020 אשר דחתה את בקשת רשות הערעור שהגישו המבקשים על פסק דינו של בית המשפט לתביעות קטנות בבאר שבע (הרשם הבכיר א' הדר) בת"ק 59592-07-18 מיום 15.12.2019, בו התקבלה באופן חלקי בלבד תביעת המבקשים נגד המשיבה.

ביום 25.7.2018 הגישו המבקשים תביעה לבית המשפט לתביעות קטנות בבאר שבע נגד המשיבה, חברת התעופה "Swiss International". במסגרת התביעה עתרו המבקשים לקבלת פיצוי כספי בגין טיסה שבוטלה ביום 25.7.2014, עקב המצב הביטחוני ששרר בארץ באותה עת על רקע מבצע "צוק איתן".

ביום 15.12.2019 דחה בית המשפט לתביעות קטנות את התביעה ברובה, משנמצא כי המשיבה עמדה בנטל להוכיח כי התקיימו נסיבות מיוחדות שלא היו בשליטתה, ולפיכך חל הפטור הקבוע בסעיף 6(ה)(1) לחוק שירותי תעופה (פיצוי וסיוע בשל ביטול טיסה או שינוי בתנאיה), התשע"ב-2012 (להלן: החוק). עם זאת, המשיבה חויבה בפיצוי המבקשים בסך של 2,000 ש"ח בגין הנזקים הלא ממוניים שנגרמו להם כתוצאה מביטול הטיסה מבלי שהודיעו להם על כך מבעוד מועד.

על פסק דינו של בית המשפט לתביעות קטנות הגישו המבקשים בקשת רשות ערעור לבית המשפט המחוזי בבאר שבע. במסגרת הבקשה שבו וחזרו המבקשים על טיעוניהם, ובעיקר הדגישו כי לא היה מקום לקבוע כי נסיבות העניין מזכות בפטור לפי סעיף 6(ה)(1) לחוק וכי הפיצוי שנפסק לטובתם נמוך במיוחד ואינו הולם את נסיבות המקרה. בהחלטה מיום 29.3.2020 דחה בית המשפט המחוזי את הבקשה. בהתייחס לטענתם המרכזית של המבקשים, נקבע כי לא נפלה שגגה בקביעתו של בית המשפט לתביעות קטנות כי חל בנסיבות המקרה הפטור הקבוע בסעיף 6(ה)(1) לחוק. עוד נקבע כי אף אם בהתחשב בנסיבות המקרה הפיצוי שנפסק נמוך מעט, אין הדבר מצדיק מתן רשות ערעור.

לטענתם, הבקשה מעוררת סוגיה בעלת חשיבות ציבורית, שכן דחיית בקשתם תיצור תקדים מסוכן של מתן מסר בלתי ראוי לחברות התעופה. בנוסף לכך, פירטו בבקשתם טענות למכביר נגד קביעותיו העובדתיות של בית המשפט לתביעות קטנות.

דין הבקשה להידחות אף מבלי להידרש לתגובת המשיבה. אמת המידה בענייננו היא מחמירה אף יותר, שכן מקורה של הבקשה בהליך שהחל בבית המשפט לתביעות קטנות. הלכה היא כי בשל טבעם של הליכי תביעות קטנות, שתכליתם בירור יעיל, מהיר ופשוט של סכסוכים, רשות ערעור על פסק דינו של בית משפט לתביעות קטנות תינתן רק במקרים חריגים שבחריגים, כאשר מתעוררת שאלה משפטית בדרגת חשיבות גבוהה ביותר או אם העוול "זועק" ממנה (רע"א 1032/20 שיינברג נ' סלון אפי בע"מ, פסקה 5 (6.5.2020); רע"א 2031/20 מולדבסקי נ' שירות בתי הסוהר, פסקה 4 (18.5.2020)). החלטת בית המשפט המחוזי אינה מעוררת כל שאלה משפטית, בוודאי לא כזו העונה על אמת המידה המחמירה לקיום דיון כאמור ב"גלגול שלישי". הבקשה הנוכחית נסובה על הכרעת בית המשפט לתביעות קטנות – שאושרה בבית המשפט המחוזי – באשר לדין החל בעניינם של המבקשים ונטועה בדל"ת אמותיו של המקרה. לפיכך הבקשה נדחית כאמור.

ניתנה היום, י' בתמוז התשפ"א (20.6.2021).

בית_המשפט_המחוזי_בבאר_שבע

בית_המשפט_לתביעות_קטנות

חוק_שירותי_תעופה

הליכי_תביעות_קטנות

שאלה_משפטית2


לפניי בקשה לפי סעיף 78(א) לחוק בתי המשפט [נוסח משולב], התשמ"ד-1984 (להלן: חוק בתי המשפט) להעברת מקום הדיון בת"פ (נוער אי') 29295-01-21 (להלן: ההליך) מבית המשפט לנוער באילת לבית המשפט לנוער בקרית גת.

המבקש נעצר ביום 3.1.2021 לאחר שלטענתו התקיימו בעניינו דיוני מעצר "בפני כל שלושת השופטים היושבים בדין בעיר אילת". ביום 17.1.2021 הוגש נגדו כתב אישום המייחס לו, בין היתר, עבירה של החזקה או שימוש בסמים שלא לצריכה עצמית ועבירה של תקיפה סתם, ולצדו בקשה למעצר עד תום ההליכים. ביום 19.1.2021 התקיים דיון הקראה בהליך בפני השופט ש' ברגר, במסגרתו הבהיר המבקש כי הוא מתכוון לכפור במעשים המיוחסים לו. עוד ציין בא-כוחו של המבקש כי "אנו מסכימים לראות בישיבת היום כתחילת משפטו של [המבקש]". בסוף הדיון, קבע השופט ברגר כי בשים לב לעמדת המבקש ולעובדה שהמותב דן בהליכי המעצר בעניינו, ההליך יועבר לסגן נשיא בית משפט השלום באילת, השופט מ' לוי, לצורך ניתוב ההליך.

ביום 27.1.2021 הורה סגן הנשיא לוי על העברת ההליך לנשיאת בתי משפט השלום לנוער, השופטת מ' קפלן-רוקמן, לצורך ניתובו. ביום 3.2.2021 התקיים דיון נוסף בפני השופט ברגר ובמהלכו ביקש המבקש כי ההליך יועבר לטיפולו של מותב אחר. ביום 7.2.2021 קבעה הנשיאה קפלן-רוקמן כי "בנסיבות אלו, עת כבוד השופט ברגר, המכהן כמותב הנוער היחיד בבית המשפט באילת, דן בהליכי המעצר בעניינו של [המבקש], הן במסגרת הליך מעצר הימים הן במסגרת הליך המ"ת, נחשף לחומר הראיות בהליך, נדרשת העברת ההליך לשמיעה בפני מותב אחר". על כן הורתה הנשיאה קפלן-רוקמן, בהתאם לסמכותה לפי סעיף 49(א) לחוק בתי המשפט, על העברת ההליך לבית המשפט לנוער בקרית גת.

ביום 10.2.2021 הגישה התביעה המשטרתית בקשה לביטול החלטה זו של הנשיאה קפלן-רוקמן, בציינה כי ההחלטה התקבלה בהיעדר תגובת המאשימה, וכי העברת ההליך מאילת תכביד על המאשימה בהבאת 17 עדי תביעה – שהם תושבי אילת – לדיון בקרית גת. עוד צוין כי המבקש טרם נתן מענה לכתב האישום וטרם נתן "התייחסות לעדי התביעה". בהמשך אותו היום נעתרה הנשיאה קפלן-רוקמן לבקשה וביטלה את החלטתה, וקבעה כי ההליך יוחזר לבית המשפט לנוער באילת לשמיעת מענה מפורט לכתב האישום בפני השופט ברגר. עוד הוסיפה הנשיאה קפלן-רוקמן כי ככל שלאחר הדיון עדיין יהיה צורך בכך, היא תידרש מחדש לבקשה להעברת מקום הדיון בהליך.

מכאן הבקשה דנן, במסגרתה טוען המבקש כי השופט ברגר והשופטים האחרים אשר דנו בהליכי המעצר בעניינו ונחשפו לראיות בתיק, מנועים מלדון בהליך העיקרי בעניינו. עוד מציין המבקש כי השבת ההליך לבית המשפט לנוער באילת "תאלץ את המבקש פשוט לעתור לפסלות שופט בדיון הקרוב", מה שיוביל להוצאת משאבים מיותרים וכן להתארכות ההליכים, דבר שאינו רצוי בשים לב לעובדה שמדובר בקטין אשר עצור זה למעלה מחודש. עוד טוען המבקש, "למעלה מן הצורך", כי שיקולי מאזן הנוחות תומכים אף הם בהעברת הדיון בהליך לבית המשפט בקרית גת.

דין הבקשה להידחות, אף מבלי לקבל את עמדת המשיבים. הטענות שמעלה המבקש בבקשתו הן בעיקרן טענות לפסלות שופט אשר מקומן להישמע בהליכי פסלות ולא במסגרת הליך לפי סעיף 78(א) לחוק בתי המשפט (ראו בש"א 7961/19 שטנגר נ' ועדת האתיקה המחוזית במחוז ת"א והמרכז של לשכת עורכי הדין, פסקה 3 (4.12.2019)). מכל מקום, אין בידי להיעתר לבקשה גם מן הטעם שעניינה בהעברת מקום דיון בין בתי המשפט באילת ובקרית גת, אשר מצויים באותו מחוז שיפוט – ובנסיבות אלו יש מקום להגיש את הבקשה לנשיא בתי משפט השלום באותו מחוז לפי סעיף 49 לחוק בתי המשפט (ראו: בש"א 4413/20 אי.בי.סי. אמריקה בישראל בע"מ נ' מיכאל תורג'מן (2.8.2020); בש"א 5378/18 הילבן נ' הכשרת הישוב חברה לביטוח בע"מ (22.7.2018)).

אשר על כן, הבקשה נדחית.

ניתנה היום, ב' באדר התשפ"א (14.2.2021).

חוק_בתי_ה_משפט__נוסח_משולב

סעיף_78א__ל_חוק_בתי_ה

בית_המשפט_לנוער_באילת

בית_משפט_לנוער_קרית_גת

השופטים_האחרים

עבירה_של_החזקה_או_שימוש_ב_סמים

עבירה_של_תקיפה_סתם

בימש_שלום_אילת

הליך_מעצר_הימים

17_עדי_תביעה

שיקולי_מאזן_ה_נוחות


בקשת רשות ערעור על פסק דינו של בית המשפט המחוזי בנצרת (כב' השופטת א' לינדנשטראוס) מיום 16.2.2021 בעפ"ת 21287-12-20, בגדרו נדחה ערעור המבקש על גזר דינו של בית המשפט השלום לתעבורה בצפת (כב' השופט ר' עומרי) בת"ד 704-03-16.

המבקש הורשע על פי הודאתו בעבירות של נהיגה בקלות ראש וגרימת חבלה של ממש לפי סעיפים 62(2) ו-38(3) לפקודת התעבורה [נוסח חדש], בהתאמה, ובהתנהגות הגורמת נזק ופניית פרסה תוך הפרעה לתנועה לפי תקנות 21(ב)(2) ו-44(א) לתקנות התעבורה, התשכ"א-1961, בהתאמה.

על פי עובדות כתב האישום, ביום 1.8.2015 ביצע המבקש פניית פרסה, תוך שהוא חוצה שטח הפרדה רצוף, ובכך גרם לתאונת דרכים בה נגרמו לרוכב אופנוע חבלות קשות, שכפסע ביניהן לבין גרימת מוות, וקטיעת שתי רגליו מעל ברכיו.

תסקירי שירות המבחן ציינו כי לחובת המבקש שלוש הרשעות קודמות בעבירות אלימות, רכוש וסמים – האחרונה בהן בשנת 1997. בנוסף, לחובתו 11 הרשעות בעבירות תעבורה, האחרונה שבהן, נכון לאותה העת, הייתה בשנת 2013. שירות המבחן התרשם כי המבקש לוקח אחריות על מעשיו ומתחרט עליהם, שומר על רצף תעסוקתי ובעל יכולת לשתף פעולה בהליך טיפולי והמליץ להטיל עליו 350 שעות של"צ, מאסר על תנאי ופיצוי משמעותי.

בגזר הדין, עמד בית משפט השלום על הערכים החברתיים המוגנים שנפגעו בשל מעשי המבקש ועל הפגיעה המשמעותית בהם; על חומרת הנזקים שנגרמו לרוכב האופנוע; על רמת הרשלנות וקלות הראש שאפיינה את מעשיו של המבקש; ועל מדיניות הענישה הנהוגה. נוכח כל אלה, מצא בית המשפט להעמיד את מתחם העונש ההולם על מאסר על תנאי עד מאסר בפועל לתקופה של 10 חודשים. באשר לרכיב פסילת רישיון הנהיגה, נקבע מתחם הענישה בין פסילה בת 20 חודשים לבין פסילה בת 60 חודשים.

לאחר שנתן דעתו על העובדה שהמבקש נטל אחריות על מעשיו, הביע חרטה והודה במיוחס לו; על פגיעת העונש הצפויה במבקש ובמשפחתו; על חלוף הזמן מעת ביצוע העבירות; וכן על עברו התעבורתי של המבקש, שבית המשפט מצא שאינו מכביד בהינתן שבמועד מתן גזר הדין, לא הורשע בעבירות תעבורה מאז 2013 – גזר בית משפט השלום על המבקש 4 חודשי מאסר שירוצו בעבודות שירות, פסילת רישיון נהיגה לתקופה של 30 חודשים, קנס בסך 2,000 שקלים וכן מאסר ופסילת רישיון מותנים.

המשיבה ערערה לבית המשפט המחוזי על קולת העונש, והערעור התקבל. בית המשפט קמא קבע כי המקרה נמנה על המקרים החריגים המצדיקים את התערבות ערכאת הערעור והחמרת העונש. בית המשפט המחוזי סבר כי מתחם העונש ההולם שנקבע חורג לקולא ממדיניות הענישה הראויה. זאת, משום שלא ניתן די ביטוי לנזק החמור שנגרם לרוכב האופנוע כתוצאה מביצוע העבירה ולכך שחייו השתנו לבלי הכר; לכך שחומרת העבירה ומידת אשמו של המשיב ממוקמות ברף הגבוה ביותר של רשלנות; ולפסיקת בית משפט זה, לפיה יש להחמיר בענישה בגין גרימת תאונות דרכים שהסבו נזקים קשים.

עוד הדגיש בית המשפט קמא, כי מאז גזר דינו של בית משפט השלום הורשע המבקש בכתב אישום שהוגש נגדו בשל תאונת דרכים נוספת לה גרם בשנת 2020, באופן המקהה את השיקול לקולא אשר התחשב בהיעדר הרשעות תעבורה בעניינו של המבקש מאז 2013. בנוסף, נקבע כי לא היה מקום לשקול לקולא את חלוף הזמן מאז ביצוע העבירות, בשל בקשות הדחייה הרבות מטעמו של המבקש. נוכח כל זאת, ובהינתן כי ערכאת הערעור אינה ממצה את הדין, גזר בית המשפט קמא על המבקש 6 חודשי מאסר בפועל, פסילה ל-48 חודשים וכן פיצויים בסך 20,000 ש"ח. יתר רכיבי גזר הדין נותרו על כנם.

המבקש אינו משלים עם פסק דינו של בית המשפט המחוזי. מכאן בקשת רשות הערעור שלפני ובקשת עיכוב הביצוע, שהוגשה יחד עימה.

על פי הנטען, יש ליתן למבקש רשות ערעור בשל "שיקולי צדק ייחודיים" וכן בשל "פער חריג בענישה וחשש ממשי לעיוות דין". על פי הנטען, בית המשפט קמא לא התחשב די הצורך בהמלצת שירות המבחן; התערב בגזר דינו של בית משפט השלום באופן בלתי מידתי ותוך חריגה מהכלל לפיו אין ערכאת הערעור ממצה את הדין; ולא נתן דעתו על חלוף הזמן כראוי. עוד נטען, כי אמנם לחובת המבקש הרשעה נוספת בעבירת תעבורה מאז גזר הדין, ואולם התאונה בגינה הורשע התרחשה בטרם השתלב בהליך שיקומי. בנוסף, טוען המבקש כי אף במקרים חמורים יותר ממקרה זה – לרבות באירועים בהם נגרם מוות בתאונת הדרכים – נמנע בית המשפט מלגזור מאסר בפועל על נאשמים.

לבסוף, טוען המבקש כי בשל נגיף הקורונה, יש בעונש של מאסר מאחורי סורג ובריח סיכון גבוה לתחלואה קשה ואף מעבר לכך.

לאחר שעיינתי בבקשה על נספחיה, באתי לכלל מסקנה כי דינה להידחות.

הלכה היא כי רשות ערעור ב"גלגול שלישי" תינתן במקרים בהם מתעוררת שאלה עקרונית בעלת חשיבות משפטית או ציבורית החורגת מעניינם הפרטי של הצדדים, או במקרים חריגים, משיקולי צדק או בשל חשש שנגרם למבקש עיוות דין מהותי (רע"פ 6032/20 פריג' נ' מדינת ישראל (4.10.2021)). כמו כן, בקשה לרשות ערעור המתמקדת בחומרת העונש שהושת על המבקש, אינה מצדיקה מתן רשות ערעור אלא במקרים חריגים בהם ניכרת סטייה משמעותית ממדיניות הענישה המקובלת או הראויה בנסיבות דומות (רע"פ 902/21 בן לולו נ' מדינת ישראל (28.2.2021)).

הבקשה שלפני אינה מתיימרת להעלות שאלה עקרונית, אלא מתמקדת בעניינו הפרטני של המבקש ובחומרת עונשו. על אף הנטען בה, לא מצאתי כי המקרה בא בגדר אותם חריגים המצדיקים מתן רשות ערעור משיקולי צדק או כי קיים חשש ממשי לעיוות דין או לסטייה משמעותית ממדיניות הענישה (ראו למשל: רע"פ 458/15 מחבוש נ' מדינת ישראל (22.1.2015)).

אין בפסיקה אליה הפנה המבקש כדי להראות כי בית המשפט קמא מיצה את הדין עימו. אמנם, עונשו של המבקש הוחמר, אולם ככלל אין בפער ענישה בין הערכאה הדיונית לבין ערכאת הערעור כדי להצדיק מתן רשות ערעור, אלא כאשר פער הענישה חריג או שמתקיימות נסיבות אנושיות ושיקומיות חריגות (רע"פ 7088/20 זוהר נ' מדינת ישראל, פסקה 4 (21.10.2010); רע"פ 2508/19 עובדיה נ' מדינת ישראל, פסקה 9 (1.5.2019)). בעניינו של המבקש, גזר דינו של בית המשפט השלום אינו מציב רף ראוי לענישה ואין בעצם החריגה ממנו, בערכאת הערעור, כדי להצדיק מתן רשות ערעור, שעה שפסיקתו של בית המשפט קמא נומקה בפירוט תוך התייחסות לפסיקת בית משפט זה כמו גם לפסיקה שהוגשה מטעמו של המבקש.

בבחינת מעבר לצורך, לא מצאתי כי נפל פגם בפסק דינו של בית המשפט קמא, לרבות בקביעותיו ביחס למשמעות הרשעת המבקש בעבירה תעבורה נוספת, שאותה ביצע בעוד ההליך נגדו בתיק זה תלוי ועומד; לכך שבנסיבות העניין אין בחלוף הזמן כדי להוות שיקול לקולא; ולכך כי לא מצא להתערב בקביעת בית משפט השלום שלא אימץ את המלצת שירות המבחן. ויוזכר, בהקשר זה, כי המלצת שירות המבחן אינה מחייבת את בית המשפט, אלא מהווה כלי עזר לו בהכרעתו (רע"פ 5959/20 באדוסי נ' מדינת ישראל (3.9.2020)).

לבסוף, אין גם בטענת המבקש ביחס לסיכון הגלום בעונש המאסר על רקע נגיף הקורונה, אשר נטענה בעלמא, כדי להצדיק התערבות בגלגול שלישי. חזקה על שירות בתי הסוהר שהוא פועל כנדרש לשמירת בריאותם של האסירים (רע"פ 4953/20 זיתאוי נ' מדינת ישראל (4.8.2020)).

אשר על כן, דין הבקשה לרשות ערעור ועמה הבקשה לעיכוב ביצוע – להידחות.

ניתנה היום, כ"ג בניסן התשפ"א (5.4.2021).

בית_המשפט_המחוזי_בנצרת

בית_משפט_השלום_לתעבורה_בצפת

הרשעות_קודמות

הערכים_החברתיים_המוגנים

יתר_רכיבי_גזר_הדין

נגיף_הקורונה

שירות_בתי_הסוהר


בפני בקשת רשות ערעור על פסק דינו של בית המשפט לנוער בבית המשפט המחוזי בנצרת מיום 6.6.2022 (ענ"א 54872-04-22, השופטת ע' גולומב). בית המשפט המחוזי דחה ערעור שהגיש המבקש על החלטתו של בית משפט לנוער בבית משפט השלום בנצרת מיום 14.4.2022 (צב"ן 46270-12-21, השופטת א' אימבר).

ברקעם של ההליכים מצויים הליכי נזקקות בעניינו של קטין, יליד 2014, שהוא בנו של המבקש (להלן: הקטין). הקטין הוצא ממשמורת הוריו בעת שהיה בן 11 ימים, על-פי צו חירום שעליו הורה בית משפט השלום ביום 1.9.2014 (תנ"ז 3773-09-14, השופטת אימבר) בהתאם לסמכותו על-פי חוק הנוער (טיפול והשגחה), התש"ך-1960 (להלן: חוק הנוער). הקטין הועבר למגורים אצל משפחת אומנה, שעמה הוא חי עד היום. בהמשך הוצא ביחס לקטין צו נזקקות לפי סעיף 3 לחוק הנוער, שהוארך מעת לעת. מהבקשה ומנספחיה, כמו גם מההליכים שהתנהלו בערכאות הקודמות, עולה כי אמו של הקטין, ילידת 1987, סובלת ממצב נפשי שאינו מאפשר לה לגדל את בנה, וכי בעניינו של המבקש, יליד 1962, נערכו במהלך השנים מספר אבחונים שלא המליצו על כך שיהיה המשמורן. עוד יצוין, כי בהחלטות שניתנו מעת לעת בבית משפט השלום, נקבעה מסגרת זמני השהות למפגשים בין המבקש לקטין במרכז קשר.

ברקע הדברים יצוין עוד כי בשנת 2018 הוגשה מטעם היועץ המשפטי לממשלה בקשה להכריז על הקטין כבר-אימוץ, וכי במסגרת הדיון בה נערכה חוות דעת שבחנה את צרכיו של הקטין ואת מסוגלותו ההורית של המבקש. במסגרת חוות הדעת האמורה הומלץ להותיר את הקטין במשפחת האומנה, תוך שמירה על המשך הקשר עם המבקש והכנת מתווה טיפולי מותאם. לנוכח האמור, ולבקשת היועץ המשפטי לממשלה, נמחקה הבקשה להכריז על הקטין כבר-אימוץ.

וכעת לאירועים הסמוכים להגשת הבקשה שבפני. ביום 21.12.2021 הגישה לשכת הרווחה בעיר פלונית, היא המשיבה 1, בקשה למתן החלטת ביניים לפי סעיף 12 לחוק הנוער, ובהמשך לכך, ביום 23.1.2022 הגישה גם בקשה להארכת תוקפם של צו ההוצאה ממשמורת וצו הנזקקות בעניינו של הקטין (תנ"ז 50264-01-22). האפוטרופוס לדין שמונה לקטין הסכים לבקשה, ולצד זאת ביקש לאפשר מפגשים מפוקחים בין הקטין למבקש, באופן מדורג, מחוץ למרכז הקשר. המבקש התנגד לבקשה, ועתר לכך שבית המשפט יורה על הרחבה של זמני השהות של הקטין עמו. בית משפט השלום הורה על הארכת הצווים באופן זמני, אך בשלב זה, על-פי האמור בבקשה שבפני ובנספחיה, טרם ניתנה הכרעה בבקשה לגופה. להשלמת התמונה יצוין כי ביום 19.1.2022 בית משפט השלום הורה על קיום מפגשים בין הקטין לאביו מחוץ למרכז הקשר, וכן הורה לגורמי המקצוע לגבש מתווה להרחבת מסגרת המפגשים כך שיכללו גם את בני משפחתו המורחבת של המבקש.

ביום 31.3.2022 המבקש הגיש בקשה להתיר לקטין להשתתף בסדר פסח בביתו עם בני משפחה נוספים, וכן לשהות עמו בביתו בחול המועד פסח. בית משפט השלום דחה את הבקשה, לאחר שקבע כי טרם בשלה העת להרחבה של זמני השהות של הקטין אצל המבקש כך שיכללו גם לינה בביתו. בית משפט השלום ציין כי מדיווחים של גורמי המקצוע עלה שלאחרונה גרמו מפגשים בלתי מפוקחים בין הקטין למבקש רגרסיה במצבו הרגשי של הקטין, וכי בפגישה עם הקטין (שנערכה ביום 22.3.2022) התרשם אף המותב שהקטין חווה לעתים תחושות חרדה מסיבות שונות. בית משפט השלום ציין עוד כי יש לקוות שהטיפול הרגשי הניתן לקטין יאפשר בעתיד הרחבה של מסגרת המפגשים עם המבקש. בסיכומו של דבר, בית משפט השלום קבע כי הבקשה להרחבה של זמני השהות תשוב ותידון בעוד ששה חודשים, וכי עד אותה עת יוסיפו המפגשים להתקיים במרכז הקשר.

על החלטה זו הגיש המבקש ערעור לבית המשפט המחוזי. בשלב זה טענות המבקש לא נסבו עוד על הבקשה לאפשר לקטין לשהות בביתו בחג הפסח (אשר חלף זה מכבר), וערעורו התמקד במסגרת הזמנים שנקבעה בהחלטתו של בית משפט השלום לדיון בבקשה להארכת תוקפו של צו הנזקקות. לטענת המבקש, לא קמה בעניינו של הקטין עילת נזקקות, ואין זה מוצדק להמתין ששה חודשים נוספים בטרם תוכרע הבקשה. באת-כוח היועצת המשפטית לממשלה והאפוטרופוס לדין טענו כי דין הערעור להידחות, כשהם עומדים על הצורך בשהות נוספת כדי לבחון את הקשר בין הקטין למבקש, על השלכותיו באשר למצבו הרגשי של הקטין.

בית המשפט המחוזי דחה את הערעור כשהוא עושה שימוש בתקנה 138(א) לתקנות סדר הדין האזרחי, התשע"ט-2018. בית המשפט המחוזי קבע כי החלטתו של בית משפט השלום שעליה נסב הערעור, הקובעת את מתכונת הטיפול בבקשה להארכת צו הנזקקות, היא במהותה החלטת ביניים, המסורה לשיקול דעתה של הערכאה הדיונית. על כך הוסיף בית המשפט המחוזי כי אף לגוף הדברים אין עילה להתערב בהחלטה זו, בהתחשב בחשיבות הנודעת לבחינה אחראית, זהירה, מדורגת ומושכלת של מצבו של הקטין בטרם קבלת החלטה בעניינו.

בקשת רשות הערעור שבפני נסבה על פסק דינו של בית המשפט המחוזי. המבקש טוען כי החלטתו של בית משפט השלום לשוב ולהידרש לסוגיה בעוד ששה חודשים ניתנה שלא כדין, בנסיבות שבהן הקטין טרם הוכר כקטין נזקק. המבקש מבהיר כי לשיטתו לא מתקיימות בעניינו של הקטין הנסיבות המנויות בסעיף 12 לחוק הנוער, ולכן גם לגוף הדברים אין מקום לקבל את הבקשה להכיר בנזקקותו. המבקש מדגיש עוד כי בשלב זה אף לא קבועים מועדי דיון בהליך הנזקקות, והדבר מבטא לשיטתו את התמשכות ההליכים שלא לצורך.

לאחר שעיינתי בבקשת רשות הערעור ובנספחיה, כמו גם בתיקי הערכאות הקודמות לרבות התשובה לערעור שהוגשה מטעם היועצת המשפטית לממשלה בבית המשפט המחוזי, הגעתי לכלל מסקנה כי יש לדחות את הבקשה. למקרא טענותיו של המבקש ברור כי אלו אינן עומדות במבחנים שנקבעו לצורך דיון בבקשה ב"גלגול שלישי", אף בהינתן אמת המידה הגמישה יותר לבחינת הליכים העוסקים בהכרזה על קטין כ"קטין נזקק" (רע"א 5737/15 פלונית נ' היועץ המשפטי לממשלה משרד הרווחה והשירותים החברתיים, פסקה 21 (4.11.2015); רע"א 6747/20 פלוני נ' המחלקה לשירותים חברתיים, פסקה 34 (16.11.2020); רע"א 6844/21 פלונית נ' רווחה בעיר פלונית, פסקה 16 (1.12.2021)). הדברים אמורים במיוחד בנסיבות דנן, כאשר בקשת רשות הערעור נסבה כול כולה על המתכונת הדיונית שנקבעה על-ידי בית משפט השלום לדיון בבקשת הנזקקות, כאשר זו נומקה בצורך להעמיק את הטיפול הרגשי שניתן לקטין באופן שיש לו השלכה ישירה על הסוגיה העומדת במוקד הדיון, ובכלל זה גם על הרחבת הסדרי השהות.

סוף דבר: בקשת רשות הערעור נדחית. משלא התבקשה תשובה, אין צו להוצאות.

ניתנה היום, ו' בתמוז התשפ"ב (5.7.2022).

בית_ה_משפט_ל_נוער

בית_ה_משפט_ה_מחוזי_ב_נצרת

פסק_דינ_ו_של_בית_ה_משפט

בקשת_רשות_ערעור_על_פסק_דינ_ו

בית_משפט_ה_שלום_ב_נצרת

אמ_ו_של_ה_קטין

ה_יועץ_ה_משפטי_ל_ממשלה

בקשה_להכריז_על_ה_קטין_כ_בר

סעיף_12_ל_חוק_ה_נוער

צו_ה_הוצאה_מ_משמורת

בקשה_ל_הארכת_צו_ה_נזקקות

ה_אפוטרופוס_ל_דין

בקשה_להתיר_ל_קטין_להשתתף_ב_סדר

ה_בקשה_ל_הרחבה_של_זמני_ה

ב_עוד_ששה_חודשים

החלטת_ו_של_בית_משפט_ה_שלום

באת_-_כוח_ה_יועצת_ה_משפטית

ה_קשר_בין_ה_קטין_ל_מבקש

ה_ערכאה_ה_דיונית

טענותי_ו_של_ה_מבקש

ו_ב_תמוז_ה_תשפב


בקשת רשות ערעור על פסק-דינו של בית המשפט המחוזי מרכז-לוד (השופטים מ' ברנט, ש' בורנשטין וע' מיכלס) בעת"א 52252-12-22 מיום 29.1.2023, שבו נדחתה עתירת המבקש נגד החלטתה של ועדת השחרורים בוש"ר 9980-11-18 מיום 29.11.2022 בדבר ביטול שחרורו על-תנאי, לפי פרק ג' לחוק שחרור על-תנאי ממאסר, התשס"א-2001 (להלן: החוק).

בשנת 2008 נגזר דינו של המבקש ל-20 שנות מאסר בפועל, לאחר שהורשע בהריגה של אחותו.

ביום 14.10.2020 החליטה ועדת השחרורים להורות על שחרור מוקדם של המבקש ברישיון לפי סעיף 14 לחוק (להלן: הרישיון); והוא עבר לתכנית שיקום בפיקוח של הרשות לשיקום האסיר – בהוסטל "מפתחות" (להלן בהתאמה: רש"א וההוסטל).

ביום 19.4.2021 הוגשה לוועדת השחרורים בקשה דחופה מטעם ההוסטל, להפקיע את הרישיון של המבקש, בהתאם לסעיף 21 לחוק, עקב הפרת תנאי תכנית השיקום שהוכנה עבור המבקש על-ידי רש"א. בבקשה צוין, כי התנהלותו של המבקש בעייתית ואלימה; כי הוא מתנגד לתהליך הטיפולי; וכי הוא משמש גורם שלילי עבור מטופלים אחרים. עוד צוין בבקשה, כי בהתאם להערכה של גורמי המקצוע בהוסטל, נשקפת מהמבקש מסוכנות גבוהה – הן לטווח הקצר, הן לטווח הארוך. בנסיבות אלו, הובהר בבקשה כי אין אפשרות להמשיך את שהותו של המבקש בהוסטל הנדון או בכל הוסטל שיקומי אחר של רש"א.

ביום 22.4.2021 קיימה ועדת השחרורים דיון בבקשת ההוסטל, ובסיומו הוחלט, בהסכמת המבקש, להפקיע באופן זמני את הרישיון של המבקש, כך שיוחזר לבין כותלי בית הסוהר, ולהעלות את עניינו לוועדת שחרורים בחלוף חצי שנה.

לקראת דיון ההמשך בוועדת השחרורים נערכה חוות דעת של הוועדה המחוזית לטיפול באלימות (להלן: ועדת אלמ"ב), שבמסגרתה הובאה עמדתה כי נכון שהמבקש יישאר בין כותלי בית הסוהר וישולב במחלקת אלימות במשפחה כדי להעמיק את התהליך הטיפולי; וכי במצב הנוכחי אין לאפשר את חזרתו של המבקש להוסטל.

ביום 21.12.2021 התקיים דיון המשך בוועדת השחרורים, ובסיומו קבעה הוועדה, לבקשת המבקש, כי הוא יישאר במאסר שנה נוספת, שבמהלכה לא תוכרע הבקשה להפקעת רישיונו; וכי עניינו יעלה לדיון המשך בוועדה בחלוף שנה. היועץ המשפטי לממשלה הגיש עתירה נגד החלטתה של ועדת השחרורים, וטען במסגרתה כי הוועדה לא מוסמכת להורות על הפקעה זמנית של רישיון; וכי יש להורות על הפקעת רישיונו של המבקש לצמיתות. ביום 20.3.2022 התקבלה העתירה באופן חלקי – בית המשפט המחוזי ביטל את החלטת ועדת השחרורים, והחזיר את הדיון לפתחה, כדי שתכריע בבקשת ההפקעה לגופה (עת"א 45039-01-22). ועדת השחרורים בהחלטתה מיום 9.6.2022 שוב נמנעה מקבלת החלטה בבקשת ההפקעה ודחתה את הדיון בעניין זה בשנה נוספת. היועץ המשפטי לממשלה הגיש עתירה נוספת נגד החלטה זו של הוועדה, והעתירה התקבלה בפסק-דינו של בית המשפט המחוזי מיום 19.9.2022, אשר קבע כי הרכב אחר של ועדת השחרורים ידון בתוך חודשיים בבקשה להפקעת רישיונו של המבקש (עת"א 37631-06-22).

לקראת הדיון הנוסף בוועדת השחרורים הוגשה חוות-דעת עדכנית מטעם ועדת אלמ"ב, שבמסגרתה צוין, בין היתר, כי מבחינה טיפולית המבקש "מצוי במקום ראשוני" וכי הוא עדיין מתאפיין בדפוסי התנהגות כוחניים. בהמשך לכך צוין, כי על המבקש להשלים את התהליך הטיפולי עד תום כדי לסגל דרכי התמודדות מתאימות במצבי דחק ולהימנע מהתנהגות אלימה. לנוכח האמור, ועדת אלמ"ב העריכה כי נשקפת מהמבקש מסוכנות גבוהה, והמליצה להשאיר את המבקש בין כותלי בית הסוהר.

כמו כן, מחלקת חינוך, טיפול ושיקום בשירות בתי הסוהר (להלן: המחלקה) ערכה לקראת הדיון בוועדת השחרורים אבחון פסיכולוגי עדכני למבקש, ובהתאם לממצאיו הערכת המסוכנות של המבקש עלתה לרמה בינונית (בהשוואה לאבחון קודם שערכה המחלקה בעניינו של המבקש, שבו הוערכה מסוכנותו כנמוכה), לנוכח הקושי של המבקש ליישם את התהליך הטיפולי "בזמן אמת". לצד זאת, צוינה לטובה המוטיבציה של המבקש ללמוד דרכי התמודדות אדפטיביות. המחלקה המליצה כי המבקש ימשיך בטיפול אינטנסיבי במחלקה לטיפול באלימות במשפחה בבית הסוהר.

ביום 29.11.2022 החליטה ועדת השחרורים להפקיע את רישיון המבקש. החלטתה של ועדת השחרורים התקבלה על בסיס מידע גלוי, כמתואר לעיל; ומידע חסוי שהובא לעיונה.

כאמור, נגד החלטת ועדת השחרורים הגיש המבקש עתירה לבית המשפט המחוזי, אשר דחה את העתירה וקבע בפסק-דינו כי אין מקום להתערב בהחלטתה של ועדת השחרורים. בית המשפט המחוזי עמד על כך שהמבקש הפר באופן בוטה את תנאי שחרורו המוקדם; וכן התייחס למסוכנות הנשקפת מהמבקש, בין היתר על רקע התנהגותו התוקפנית והמניפולטיבית. לפיכך, נקבע כי הפקעת רישיונו של המבקש "מוצדקת ואף מתבקשת".

על פסק-דין זה נסבה בקשת רשות הערעור שלפניי.

בבקשתו טוען המבקש כי עניינו מעורר סוגיה משפטית בעלת חשיבות כללית – "האם טעות שנעשתה על ידי רשות ויצרה מצב משפטי חדש [...] עולה כדי נסיבות מיוחדות" שמצדיקות להורות על החזרתו למאסר לתקופה קצרה מאורך תקופת התנאי, בהתאם לסעיף 20(ג) לחוק. יוסבר, כי לעניין זה מתייחס המבקש למסמך שנשלח על-ידי המוסד לביטוח הלאומי לאשתו, ובו צוין, בטעות, כי למבקש אישה נוספת. המבקש טוען, כי מסמך זה הוא שהוביל לדרדור מערכת היחסים בינו לבין אשתו; וכי הדבר השפיע רבות על יחסו כלפי צוות הטיפול בהוסטל. נוסף על כך, המבקש טוען כי נגרם לו עיוות דין בכך שוועדת השחרורים החליטה להפקיע את רישיונו בלי ששמעה את מי שהעסיק אותו לאחר שחרורו המוקדם. עוד טוען המבקש, כי הוועדה ייחסה משקל מופרז להפרותיו את תנאי שחרורו; וכי הפקעה חלקית של הרישיון משקפת תוצאה מידתית יותר בהתחשב במכלול נסיבות העניין.

לאחר שעיינתי בבקשת רשות הערעור ובנספחים שצורפו לה; וכן בחומר החסוי שהגישה המדינה לעיוני, שוכנעתי כי דין הבקשה להידחות.

בהתאם להלכה הפסוקה, לא בנקל ייעתר בית משפט זה לבקשות רשות ערעור על החלטות בעתירות אסירים, וזאת בייחוד כאשר מדובר בעתירות על החלטותיהן של ועדת השחרורים, שאז עסקינן בבקשות רשות לערער ב"גלגול שלישי". כידוע, רשות ערעור כאמור תינתן רק במקרים חריגים שבהם מתעוררת שאלה עקרונית החורגת מעניינם הפרטני של בעלי הדין (ראו: רע"ב 7806/13 אמיר נ' ועדת השחרורים, פס' 6 (8.1.2014); רע"ב 9444/17 פלוני נ' מדינת ישראל, פס' 10 (9.1.2018); רע"ב 5153/18 פלוני נ' מדינת ישראל שירות בתי הסוהר, פס' 7 (13.8.2018)). עיון בבקשת רשות הערעור דנן מעלה כי בהתאם לאמות המידה הנ"ל – דינה להידחות. המבקש אמנם טוען, כאמור, כי מתעוררת בעניינו סוגיה משפטית עקרונית – "האם טעות שנעשתה על ידי רשות ויצרה מצב משפטי חדש [...] עולה כדי נסיבות מיוחדות" שמצדיקות להורות על החזרתו למאסר לתקופה חלקית בלבד. אולם, הפקעת רישיונו של המבקש אינה נובעת מטעות שנעשתה על-ידי רשות; אלא מההתנהלות של המבקש עצמו בתקופת שחרורו המוקדם.

אשר ליתר טענותיו של המבקש, הרי שהן נעוצות בעניינו הפרטני בלבד; ולפיכך אף דינן להידחות על-הסף בהתאם לאמות המידה למתן רשות ערעור ב"גלגול שלישי" כמתואר לעיל.

למעלה מן הצורך, אוסיף ואציין בתמצית כי לא מצאתי, אף לגופם של דברים, עילה להתערבות בפסק-דינו של בית המשפט המחוזי ובהחלטת ועדת השחרורים להפקיע את רישיונו של המבקש. החלטה זו נתמכת היטב בחומר החסוי שהומצא, כאמור, לעיוני; ועולה בקנה אחד עם העמדות המקצועיות של הגורמים הרלוונטיים בהוסטל, בוועדת אלמ"ב, ובשירות בתי הסוהר.

לנוכח כל האמור לעיל, בקשת רשות הערעור נדחית.

ניתנה היום, א' בניסן התשפ"ג (23.3.2023).

בית_ה_משפט_ה_מחוזי_מרכז_-

פסק_-_דינ_ו_של_בית_ה

בקשת_רשות_ערעור_על_פסק_-_דינ

ועדת_ה_שחרורים

חוק_שחרור_על_-_תנאי_מ_מאסר

שחרור_ו_ה_מוקדם

ה_רשות_ל_שיקום_ה_אסיר

בקשה_דחופה_מ_טעם_ה_הוסטל_

תהליך_ה_טיפולי

דיון_ב_בקשת_ה_הוסטל

חוות_דעת_של_ה_וועדה_ה_מחוזית

ה_בקשה_ל_הפקעת_רישיונ_ו

ה_יועץ_ה_משפטי_ל_ממשלה

ה_דיון_ה_נוסף

חוות_-_דעת_עדכנית

שירות_בתי_ה_סוהר

מחלקת_חינוך__טיפול_ו_שיקום_ב

אבחון_פסיכולוגי_עדכני

דרדור_מערכת_ה_יחסים_בינ_ו_לבין

ועדות_השחרורים

מקרים_חריגים

אמות_ה_מידה_ל_מתן_רשות_ערעור

טענותי_ו_של_ה_מבקש

א_ב_ניסן_ה_תשפג


העתירה שלפנינו מופנית נגד החלטת רשות האוכלוסין וההגירה לדחות את בקשת העותר 1, תושב איו"ש, לשדרוג מעמדו בישראל לזה של תושב ארעי.

העותר נשוי לעותרת 2 שהינה אזרחית ישראלית. ביום 16.7.2020 קיבל העותר 1 היתר שהייה בישראל במסגרתה של בקשה לאיחוד משפחות (היתר מת"ק) אשר התחדש מעת לעת. ביום 2.2.2022 הגיש העותר 1 בקשה לשדרוג מעמדו לרישיון ישיבת קבע/ארעי. משלא התקבלה תשובה לבקשה, הגישו העותרים ערר לבית הדין לעררים לפי חוק הכניסה לישראל, התשי"ב-1952 (להלן: בית הדין לעררים ו-חוק הכניסה לישראל, בהתאמה).

ביום 1.5.2022 ניתן פסק דינו של בית הדין לעררים. בפסק הדין נקבע כי בשים לב לכך שביום 15.3.2022 נכנס לתוקפו חוק האזרחות והכניסה לישראל (הוראת שעה), התשפ"ב-2022 (להלן: חוק הוראת שעה 2022), ובו הוראת מעבר אשר חלה על העותר 1, יש לאפשר למדינה להיערך ליישומו של החוק. כן נקבע כי יש להעניק למדינה פרק זמן מספק לצורך בחינת עניינו של העותר ביחס לחוק הוראת שעה 2022. לאור האמור, נקבע כי הדיון בעתירה מתייתר וכי דינה להימחק. יחד עם זאת, נקבע כי החלטת המדינה לגבי העותר תינתן תוך 90 יום ממועד פסק הדין.

כשבעה חודשים לאחר מכן, משלא קיבלו העותרים תשובה לבקשתם, פנו הם בשנית לבית הדין לעררים בבקשה לקיום פסק הדין ולפסיקת הוצאות. בתגובת המדינה מיום 19.12.2022 הובהר כי ההחלטה בעניינו של העותר 1 לא התקבלה במועד בשל שגגה, וצוין כי ביום 14.12.2022 ניתנה החלטת המשיב בעניינו של העותר, במסגרתה נדחתה בקשתו לשדרוג מעמדו. בהחלטה צוין כי העותר 1 אינו עומד בתנאי חוק הוראת שעה 2022, אשר חלה עליו לאור הוראת המעבר הקבועה בסעיף 15 לחוק זה; ועל כן דין בקשתו להידחות.

בהחלטה אשר דחתה את הערר צוין כי בהתאם לסעיף 15(ג) לחוק הוראת שעה 2022, החוק חל על בקשות שהוגשו בתקופה שבין ה-6.7.2021 ועד לערב תחילת החוק. עוד צוין כי העותר הגיש את בקשתו ביום 2.2.2022 ועל כן חלות עליו הוראות חוק הוראת שעה 2022, לפיהן שדרוג המעמד יבחן בהתקיים שני תנאים: (1) גילו של המבקש מעל 50 ו-(2) המבקש מחזיק בהיתר מת"ק כדין למשך 10 שנים לפחות. מכיוון שהעותר 1 אינו עומד בתנאים אלה, נדחה הערר הפנימי.

לאחר דחיית הערר הפנימי, הוגשה העתירה שלפנינו במסגרתה מלינים העותרים על דחיית בקשתו של העותר 1 לשדרוג מעמדו. העותרים שבים וטוענים כי העותר 1 זכאי לשדרוג מעמד בהתאם לחוק האזרחות ולנהלי המשיב. כן מלינים העותרים על התקופה הארוכה בה לא ניתנה תשובה מטעם המשיב לבקשה לשדרוג מעמד ועל כך שהמשיב החיל עליו את חוק הוראת שעה 2022 למפרע ושלא כדין. עוד מעלים העותרים טענות נגד חוקיותה של הוראת המעבר הקבועה בסעיף 15 לחוק הוראת השעה 2022 ובמסגרת זאת ביקשו להצטרף לעתירה תלויה ועומדת שעוסקת בחוק זה.


בקשה לרשות ערעור על פסק דינו של בית המשפט המחוזי בבאר-שבע (כב' השופט עמית כהן) בעת"א 34218-03-23 מיום 05.04.2023.

המבקש, שמייצג את עצמו, הוא אסיר המרצה מאסר בן 6 שנים וחמישה חודשים, בגין מספר רב של עבירות מרמה והלבנת הון, ובכללן: קבלת דבר במרמה בנסיבות מחמירות, רישום כוזב במסמכי תאגיד, הונאת נושים, עבירות לפי פקודת פשיטת הרגל – אי מסירת מידע ואי גילוי נכסים, זיוף בכוונה לקבל דבר, עבירות לפי חוק איסור הלבנת הון, עבירות מס, הפרת הוראה חוקית, שימוש בדרכון מזויף, התחזות כאדם אחר במטרה להונות.

המבקש מעוניין לצאת לחופשה מיוחדת לצורך עלייה לקבר אביו המנוח במלוא 30 ימים לפטירתו.

בדיון שהתקיים בבית משפט קמא ביום 16.03.2023, על אודות יציאת המבקש בליווי במהלך השבעה לקבר אביו, התקיים שיג ושיח בין המבקש ושירות בתי הסוהר (להלן: שב"ס) במטרה להימנע מעתירה נוספת, על האפשרות להוציאו לחופשה מיוחדת כאמור.

מאחר שהתנגדות שב"ס התבססה על חשש שהמבקש יימלט נוכח חובו הגדול למרכז לגביית קנסות, אגרות והוצאות, חוב העומד על כ-11,000,000 ש"ח, הציע המבקש שעשרה ערבים יחתמו על ערבות לתשלום מלוא סכום הפיצוי, אם הוא לא יחזור מהחופשה.

בתום הדיון סוכם כי שב"ס יודיע, בתוך 14 ימים, אם הוא מוכן להיעתר לבקשת המבקש בכפוף לחתימת ערבים כאמור.

ביום 28.03.2023 הגיש שב"ס תשובה משלימה, לפיה נדחתה בקשת המבקש ליציאה לחופשה מיוחדת, על יסוד מספר טעמים. ראשית, בשים לב לכך שלמרכז אין סמכות לגבות ערבות צד ג' ולכן לא ניתן להבטיח את תשלום סכום הפיצוי באמצעות ערבויות. ברם, צוין בהקשר זה כי כן ניתן לרשום, בהסכמה, שִׁיעְבּוּד על נכסי מקרקעין להבטחת תשלום החוב למרכז. שנית, משום שמשטרת ישראל מתנגדת לבקשה, לאור העובדה שמדובר בעבריין מרמה בהיקף נרחב, בעל חוב כספי גבוה ונוכח מידע על אודות מעורבות בסכסוכים על רקע פעילותו. כמו כן, משטרת ישראל בחנה את הערבים שהוצעו, ועלה כי רק חמישה עומדים בקריטריונים שנקבעו לאישור ערבים. חמישה ערבים נפסלו בהתאם לרישומם הפלילי ובשל חומר מודיעיני. לא זו אף זו – משטרת ישראל סבורה שהחלופה שהציע שב"ס, בדמות ליווי סוהרים הינה חלופה סבירה ועמידת המבקש על בקשתו לצאת לחופשה מיוחדת, מעלה תהיות וחשדות. שיקול נוסף שנלקח בחשבון הוא החשש מפני אי חזרה של המבקש מחופשתו, נוכח חובותיו.

אשר על כן, סבר שב"ס כי החלטתו לא חורגת ממתחם הסבירות, ואינה מקימה עילה להתערבות. כן צוין כי שב"ס הציע חלופה להגשמת התכלית שלשמה מבוקש לצאת לחופשה מיוחדת, בדמות ליווי סוהרים לבית העלמין.

ביום 29.03.2023 התקיים דיון נוסף, בגדרו נשאל המבקש אם הוא מוכן להציע ערבויות בדמות שיעבוד נכסי מקרקעין, והשיב על כך בשלילה מכיוון שבפעם שעברה לקח למעלה מארבע שנים להסיר שיעבוד, ומשכך משפחתו לא מוכנה לשעבד נכסי מקרקעין.

בהסכמת הצדדים סוכם כי יינתן פסק דין על יסוד הכתובים, ונקבע מתווה להשלמת טיעון בכתב. המרכז לגביית קנסות (להלן: המרכז) שב והסביר כי הוא אינו מוסמך לגבות ערבות מצד שלישי לטובת המרכז נוכח הוראות חוק המרכז לגביית קנסות אגרות והוצאות, התשנ"ה-1995; אולם הוסבר כי הוא כן מוסמך לרשום הערת שיעבוד על נכס מקרקעין, בהסכמת צד שלישי, בהתאם להוראות פקודת המסים (גביה). לחילופין, הוטעם, כי ניתן להטיל עיקול ברישום על מיטלטלין של צדדי שלישי, שיש בהם כדי להביא לפירעון מלוא חוב הקנס והפיצוי.

לאור האמור, ניתנה למבקש אפשרות להציע ביטחונות כפי שהציע המרכז. ברם, המבקש השיב כי קיימת הפליה בין אסירים שונים וכי אסירים אחרים קיבלו חופשות מיוחדות למרות שלא שילמו את סכום הפיצוי.

ביום 04.04.2023 ניתנה החלטה לפיה:

"לא ניתן לבדוק בתיק זה מצבם של אסירים אחרים, אם ומדוע מאפשרים להם חופשה מיוחדת.

בשים לב להודעת מרכז הקנסות שהוא אינו רשאי לקבל ערבויות, מאחר שהמשיב ביסס את החלטתו על המלצת הגורמים המקצועיים ובשים לב שבהליך זה בוחן בית המשפט את סבירות ההחלטה המינהלית ואינו שם את שיקול דעתו במקום שיקול דעתה של הרשות, לא ניתן יהיה לאשר חופשה מיוחדת, אלא אם יבטיח העותר את תשלום הפיצוי, בדרך המקובלת על מרכז הקנסות - שיעבוד על נכסי מקרקעין.

לחששו של העותר שהשיעבוד לא יוסר, השיב מרכז הקנסות שעם חזרת העותר לכלא, יהיה צורך למסור לו צו מבית המשפט, וההערות יוסרו.

על כן, אם מסכים העותר להמציא ביטחונות בדמות שיעבוד על נכסי נדל"ן, יודיע למשיב ולבית המשפט, תוך פירוט הנכסים ושוויים, והמשיב יבחן בחיוב מתן חופשה מיוחדת, בהתאם לנהליו.

העותר יודיע את עמדתו מוקדם ככל האפשר"

בו ביום הודיע המבקש כי הוא מעוניין בפסק דין בעתירה וכי בקשתו לצאת לחופשה מיוחדת בת 24 שעות לקבר של אביו – בעינה עומדת.

ביום 5.04.2023 ניתן פסק דינו המנומק היטב של בית המשפט קמא, בגדרו נבחנו טענות הצדדים כולן. צוין כי נחה דעתו מהבסיס העובדתי והמשפטי שעמד ביסוד החלטת שב"ס, וכי בנסיבות המקרה שני הפתרונות שהציע מידתיים ושקולים. לפיכך, לא מצא בית משפט קמא עילה להתערבות בהחלטתו הסבירה של שב"ס.

מכאן הבקשה שלפניי, בגדרה חזר המבקש וטען טענות רבות על אודות התנאים שנקבעו לצורך יציאתו לחופשה וטוען להפליה למול אסירים אחרים, כל זאת על רקע אי תשלום הפיצוי שהושת עליו במסגרת ההליך הפלילי. כן טוען המבקש כי אין כל טעם שיימלט, כעמדת שירות בתי הסוהר, בשים לב למועד שחרורו הקרב ובא; למצבו הרפואי; וכן בשים לב לכך שבארץ שוהים שלושת ילדיו.

לאחר עיון בבקשה ובנספחיה סבורני כי דינה להידחות.

כידוע, הלכה היא עמנו כי בית משפט זה ייעתר לבקשת רשות ערעור על פסק דין שניתן בעתירת אסיר במקרים חריגים בהם מתעוררת שאלה משפטית עקרונית או סוגיה בעלת חשיבות כללית, החורגת מעניינם הפרטני של הצדדים להליך (רע"ב 7/86 וייל נ' מדינת ישראל (26.06.1986)). המקרה דנן אינו בא בגדרה של אמת מידה מחמירה זו וטענות המבקש קיבלו מענה הולם בהחלטת שב"ס ובפסק דינו של בית משפט קמא.

הבקשה נדחית.

ניתנה היום, י"ח בניסן התשפ"ג (9.4.2023).

בית_ה_משפט_ה_מחוזי_ב_באר

פסק_דינ_ו_של_בית_ה_משפט

חופשה_מיוחדת

גביית_קנסות__אגרות_ו_הוצאות

תשלום_מלוא_סכום_ה_פיצוי

תשובה_משלימה

נכסי_מקרקעין

שִׁיעְבּוּד_על_נכסי_מקרקעין_ל_הבטחת_תשלום

שיעבוד_נכסי_מקרקעין

ערבויות_ב_דמות_שיעבוד_נכסי_מקרקעין

מיטלטלין_של_צדדי_שלישי

אסירים_אחרים

מקרים_חריגים

סוגיה_בעלת_חשיבות_כללית

ה_צדדים_ל_הליך


זוהי בקשה לקיים דיון נוסף בפסק דינו של בית משפט זה (השופטים י' עמית, ח' כבוב ור' רונן) בבג"ץ 5645/22 מיום 3.4.2023 (להלן: פסק הדין), בו נדחתה עתירת המבקש כנגד מספר הנקודות המוטל בגין עבירה של נהיגה ללא רישיון נהיגה תקף לפי סעיף 10(א) לפקודת התעבורה [נוסח חדש] (להלן: הפקודה).

במוקד ההליך נושא הבקשה דנן ניצב סעיף 10(א) לפקודה, שכותרתו "איסור לנהוג בלי רשיון נהיגה", הקובע כך:

(א) לא ינהג אדם רכב מנועי אלא אם הוא בעל רשיון נהיגה תקף לרכב מאותו סוג, שניתן על פי פקודה זו, ולא ינהג אדם אלא בהתאם לתנאי הרשיון זולת אם פוטר מחובת רשיון נהיגה ובמידה שפוטר.

בהתאם לשיטת הניקוד בעבירות תעבורה המעוגנת בחלק ז' ובתוספת השישית לתקנות התעבורה, התשכ"א-1961 (להלן: התקנות), נהג שהורשע בביצוע העבירה הקבועה בסעיף 10(א) לפקודה בשל "רישיון נהיגה לא תקף לאותו סוג רכב" יחויב ב-8 נקודות.

כמתואר בפסק הדין, בחודש אוקטובר 2021 נמצא המבקש נוהג ברכבו מבלי שחידש את רישיון הנהיגה שלו, בניגוד להוראת סעיף 10(א) לפקודה. בעקבות כך, הוטל על המבקש קנס כספי ונרשמו לחובתו 8 נקודות. המבקש ביקש להישפט בבית משפט השלום לתעבורה בחיפה, ולאחר שלא התייצב לדיון, ניתן ביום 2.6.2022 פסק דין בהיעדרו בו הורשע המבקש בעבירות שיוחסו לו (תת"ע 646-05-22; השופטת מ' דוידי). המבקש הגיש בקשה לביטול פסק הדין, ובה טען, בין היתר, כנגד חיובו בנקודות. ביום 5.7.2022 דחה בית משפט השלום את בקשתו, ובקשה לעיון חוזר בהחלטה נדחתה אף היא ביום 21.7.2022.

על רקע זה הגיש המבקש עתירה לבית משפט זה, שבה העלה טענות שונות בעניין פרשנות סעיף 10(א) לפקודה וחוקיות שיטת הניקוד הקבועה בתקנות. בתמצית, נטען כי סעיף 10(א) לפקודה חל אך על מקרים בהם אדם מחזיק ברישיון שאינו תקף לסוג הרכב בו נהג, ולא על מקרים "קלים" יותר בהם הנהג לא חידש את רישיונו מחמת שכחה, ולפיכך הטלת נקודות במקרים אלה נעשית בחוסר סמכות. לחלופין, ככל שסעיף 10(א) לפקודה חל גם על מקרים של אי-חידוש רישיון נהיגה, נטען כי אין זה ראוי שבגין עבירה זו, שהיא טכנית במהותה ואינה מסכנת חיי אדם, יחויב הנהג ב-8 נקודות.

ביום 3.4.2023 דחה בית משפט זה את העתירה פה אחד (השופטת ר' רונן, בהסכמת השופטים י' עמית וח' כבוב). בפתח הדברים נדחתה טענת המבקש לפיה הטלת נקודות בגין אי-חידוש רישיון נהיגה נעשית בחוסר סמכות.

פסק_דינ_ו_של_בית_משפט_זה

פקודת_ה_תעבורה

סעיף_10א__ל_פקודת_ה_תעבורה

תקנות_ה_תעבורה

סעיף_10א__ל_פקודה

בקשה_ל_ביטול_פסק_ה_דין

בקשה_ל_עיון_חוזר_ב_החלטה

עתירה_ל_בית_משפט_זה

אי_-_חידוש_רישיון_נהיגה


העותר יליד 1997, תושב אל בירה, הורשע בעבר פעמיים בעבירות ביטחוניות ונגזרו עליו עונשי מאסר ממושכים בפועל.
ביום 1.4.2022 נעצר העותר וביום 3.4.2022 נחקר על ידי משטרת ישראל בחשד לפגיעה בביטחון האזור; חברות, פעילות ומתן שירות לארגון העוין חמאס; החזקה, סחר ושימוש באמל"ח ובתחמושת באופן לא חוקי; וכניסה לישראל ללא היתר, אולם הכחיש את המיוחס לו.

נוכח המסוכנות הנשקפת ממנו, על רקע המידע החסוי שהצטבר בעניינו, ובהיעדר אפשרות להעמידו לדין פלילי, הורה המפקד הצבאי על מעצרו של העותר לתקופה של כשישה חודשים החל מיום 5.4.2022 ועד ליום 30.9.2022, בקיזוז ימי מעצרו (להלן: הצו הראשון).
ביום 7.4.2022 אישר בית המשפט הצבאי את הצו הראשון, לאחר שמצא שהחומר החסוי מבסס את החשדות כנגדו.
בהחלטתו מיום 31.8.2022 דחה בית המשפט הצבאי לערעורים את ערעורו של העותר.

ביום 22.9.2022 הורה המפקד הצבאי על הארכת מעצרו המנהלי של העותר לתקופה נוספת של שישה חודשים, החל מיום 30.9.2022 ועד ליום 29.3.2023.
זאת, לאחר שהשתכנע כי מסוכנותו עומדת בעינה (להלן: הצו השני).
ביום 3.10.2022 אישר בית המשפט הצבאי את הצו השני; וביום 5.1.2023 דחה בית המשפט הצבאי לערעורים את ערעורו של העותר, בקובעו כי לא נפל פגם בהליך הביקורת השיפוטית.
בהמשך לכך, הגיש העותר לבית משפט זה עתירה בעניין הצו השני (בג"ץ 1077/23), אשר נדחתה אף היא ביום 5.3.2023 לאחר שנמצא כי מעצרו המנהלי של העותר נעשה כדין; וכי לא קמה עילה להתערבותו של בית משפט זה בשל המסוכנות הנשקפת ממנו.

למען שלמות התמונה, יוער כי ביני לביני, במהלך הדיון בערעור על צו המעצר הראשון, ביקש העותר כי יותר לו לנסוע לשוויץ, שם מתגוררת אימו חולת הסרטן.
המשיבים ציינו בתגובתם לעתירה דנן כי לאחר שהוצא צו המעצר השני בעניינו של העותר, נעשה ניסיון לאפשר את יציאתו לשוויץ כחלופת מעצר, ואף התקיים שיח בין גורמים רשמיים מישראל ומשוויץ בעניין, אך זה לא צלח לאור אי התממשות התנאים הנדרשים לכך.
מכל מקום, ב"כ העותר הבהיר כי כיום, ולאחר חלוף כשישה עשר חודשי מעצר, העותר חוזר בו מבקשתו, כך שהנושא אינו רלוונטי מבחינתו.

לאחר שהשתכנע כי עדיין נשקפת מהעותר מסוכנות, ביום 21.3.2023 הורה המפקד הצבאי על הארכת מעצרו המנהלי לתקופה של ארבעה חודשים נוספים, החל מיום 29.3.2023 ועד ליום 28.7.2023 (להלן: הצו השלישי).
ביום 30.3.2023 אישר בית המשפט הצבאי את הצו השלישי; וביום 18.5.2023, לאחר שקבע כי לא נפל פגם בהליך הביקורת השיפוטית, דחה בית המשפט הצבאי לערעורים את ערעורו של העותר.

על כך נסבה העתירה דנן.

עמדת המשיבים 3-2 (להלן: המשיבים), היא כי דינה של העתירה להידחות בהיעדר עילה להתערבות שיפוטית בצו השלישי, הואיל וזה הוצא מטעמי בטחון החלטיים ולאחר שנמצא כי אין דרך אחרת למנוע את הסיכון הגבוה הנשקף מהעותר לביטחון האזור ולשלום הציבור.
המשיב אף הודיע כי בדעתו להאריך את הצו המנהלי.

לאחר דיון במעמד שני הצדדים, בהסכמת בא כוח העותר קיימנו דיון במעמד צד אחד, עיינו בחומר החסוי ושמענו הסברים מפי גורמי הביטחון.
נחה דעתנו כי יש בסיס לאמור בפרפרזה הגלויה בתגובת המשיבים ולפיה "העותר פעיל חמאס, חשוד בקידום פעילות צבאית, וידוע כמי שנוהג להיכנס כשוהה בלתי חוקי לישראל, ונוכחותו בשטח פוגעת ביציבות הביטחונית".

לא ראינו אפוא מקום להתערב בהחלטת המפקד הצבאי ולא מצאנו כי נפל פגם בהכרעות בתי המשפט הצבאיים בעניינו של העותר, לאור המסוכנות הנשקפת מהעותר לשלום הציבור ובטחונו.

אשר על כן, העתירה נדחית.

ניתן היום, כ"ה בסיון התשפ"ג (14.6.2023).

ה_מידע_ה_חסוי

ה_מפקד_ה_צבאי

ה_צו_ה_ראשון

בית_ה_משפט_ה_צבאי

בית_ה_משפט_ה_צבאי_ל_ערעורים

מעצר_ו_ה_מנהלי

הליך_ה_ביקורת_ה_שיפוטית

בא_כוח_ה_עותר

ה_צו_ה_שלישי

ה_משיבים_3_-_2

לשלום_ה_ציבור

פרפרזה_ה_גלויה_ב_תגובת_ה_משיבים


לפנינו עתירה שהוגשה לאחרונה, ביום 12.6.2023, למתן צו על תנאי המופנית כלפי החלטתו של הרמטכ"ל לבטל את תנאי הסף הפיזיולוגיים לשירות של נשים ביחידות מיוחדות, וכן לפתוח בפני נשים מסלולים נוספים של שירות ביחידות אלו.

כבר עתה יצוין כי ברקע העתירה דנן ניצבת עתירה מקבילה אשר הוגשה זה מכבר, שעניינה שירות נשים ביחידות מיוחדות (בג"ץ 3227/20 קליגר נ' שר הביטחון, שנדון יחד עם בג"ץ 6522/20 פלונית נ' שר הביטחון ובג"ץ 1356/21 לוי אשכנזי נ' שר הביטחון; להלן: בג"ץ קליגר).
העותרת בעתירה שלפנינו ביקשה להצטרף כידידת בית המשפט להליך בבג"ץ קליגר, ודומה שעמדתה שם חופפת במידה רבה לעמדתה כאן.
מכל מקום, מהטעם שיוצג להלן, איננו צריכים להידרש לנסיבות אלו ולמשמעותן ביחס לעתירה הנוכחית.

בשנת 2020, וכחלק ממדיניות קידום שילובן של נשים בתפקידי לחימה בצבא הגנה לישראל (להלן: צה"ל) הורה הרמטכ"ל דאז, רב אלוף אביב כוכבי (להלן: הרמטכ"ל הקודם), על הקמתו של "הצוות הרב-זרועי לבחינת שירות נשים בתפקידי לחימה נוספים בצה"ל" (להלן: הצוות).
משימתו של הצוות הייתה, בין היתר, לגבש תשתית עובדתית עדכנית ומקיפה בנוגע לאפשרות שילובן של נשים בתפקידי לחימה נוספים בצה"ל.
על סמך תשתית עובדתית זו גיבש הצוות מודל פיזיולוגי תאורטי (להלן: המודל) שמטרתו לבחון את תנאי הסף הפיזיולוגיים-תפקודיים הנדרשים על מנת לעמוד בדרישות שדה הקרב בתפקידי לחימה, תוך שמירה על בריאותן של הלוחמות באופן הולם.
במסגרת עבודת הצוות, ובאמצעות המודל, בחן הצוות את אפשרות שילובן של נשים בכלל תפקידי הלחימה בהם טרם שובצו נשים, ועל סמך בחינה זו מצא כי לא קיימת היתכנות לשיבוץ נשים לתפקידי לחימה ביחידות החי"ר המתמרנות ולתפקידי לחימה ביחידות המיוחדות והמובחרות (להלן: ההמלצה)
(כך עולה מסעיפים 3-2 לתגובה המקדמית מטעם המדינה מיום 17.4.2023 בבג"ץ קליגר שצורפה כנספח לעתירה שלפנינו (להלן: התגובה המקדמית)).
חרף המלצה זו החליט הרמטכ"ל הקודם על פתיחת התנסות לגיוס נשים לשתי יחידות מיוחדות – יחידת יהל"ם ויחידת החילוץ וההצלה בחיל האוויר (יחידת 669) – כאשר המיון אליהן יכלול תנאי סף פיזיולוגיים שנקבעו בהתאם למודל (להלן: ההחלטה הראשונה).

על רקע ההחלטה הראשונה, וכן על רקע תכנית נוספת להקמת מחלקת ניוד לנשים בחטיבת חי"ר מתמרן, פנתה העותרת ביום 16.2.2023 לרמטכ"ל בטענה כי המדיניות שנבחרה אינה מתחשבת באופן ראוי בהשלכות של שירות מעורב של לוחמים ולוחמות על רווחתן של החיילות (להלן: הפנייה).
מעבר לכך, נטען כי על רקע השונות הפיזיולוגית בין המינים, שיבוץ נשים לתפקידים הללו עלול לגרום להן לנזק רפואי בלתי הפיך.
מטעמים אלו העותרת ציינה במסגרת הפנייה כי ראוי לבטל את המדיניות האמורה.

לאחר מועד הפנייה, וכפי שדווח בתגובה המקדמית, החליט הרמטכ"ל על שינוי מדיניות ביחס למיון וגיוס נשים לתפקידי לחימה.
שינוי זה מתבטא בשני אופנים – האחד, הרחבת ההתנסות לשירות נשים ביחידות מיוחדות נוספות החל משנת 2025; השני, ביטול תנאי הסף הפיזיולוגיים הנדרשים מנשים על מנת להתמיין ליחידות אלו, כך שלמעשה תנאי המיון של נשים יהיו זהים לאלו של גברים (להלן: ההחלטה השנייה).
החלטה זו היא שעומדת במוקד העתירה הנמצאת לפנינו.

בתמצית, העותרת סבורה שההחלטה השנייה אינה סבירה באופן קיצוני, ומשכך יש להורות על בטלותה.
לשיטתה, העובדה שההחלטה השנייה התקבלה בניגוד להמלצות הצוות, תוך השתת סיכון בריאותי משמעותי על הנשים שישובצו לתפקידי הלחימה, אינה עולה בקנה אחד עם חובתו של צה"ל לדאוג לשלום חייליו וחיילותיו.
לצד זאת, העותרת טוענת כי נוכח המספר המצומצם של הנשים אשר צפויות לעמוד בדרישות הפיזיולוגיות, שילובן ביחידות המיוחדות, בשים לב למאפייני השירות ביחידות אלו, יוביל לפגיעה קשה בזכותן לכבוד.

דין העתירה להידחות על הסף.
כידוע, על הפונה לבית משפט זה בשבתו כבית משפט גבוה לצדק מוטלת החובה לפנות בטרם הגשת העתירה לרשות המוסמכת ולפרט בפניה את טענותיו והשגותיו (ראו, מני רבים: בג"ץ 2030/20 התנועה למען איכות השלטון בישראל נ' שר המשפטים, פסקה 15 והאסמכתאות שם (18.3.2020); בג"ץ 6072/21 שלו נ' מנהל בתי המשפט (9.9.2021)).
כפי שנכתב בעבר על דרישת סף זו:
"לא בדקדוקי-עניות של פרוצדורה עסקינן, אלא במהות: הסדר הטוב; היעילות; החסכון במשאבים; מיקוד המחלוקת וציוני-דרך לפתרונה; הפעלת שיקול דעת מקצועי; הפריית השיח שבין האזרחי לבין הרשות; כיבוד הדדי בין הרשות השופטת לרשות המבצעת; כל אלה מחייבים מיצוי הליכים תחילה, וביקורת שיפוטית אחר כך"
(בג"ץ 112/12 אדם טבע ודין – אגודה ישראלית להגנת הסביבה נ' ממשלת ישראל, פסקה 8 (24.5.2012)).
בענייננו, העותרת אומנם פנתה בעבר לרמטכ"ל, אך פנייה זו נעשתה ביחס למדיניות שנקבעה בשעתו במסגרת ההחלטה הראשונה, ואשר כפי שתואר לעיל שונתה מאז מועד הפנייה.
בנסיבות אלו היה על העותרת להעביר את השגותיה ביחס למדיניות העדכנית לרשויות הצבא המוסמכות, ולבקש התייחסותן אליהן, וזאת בטרם הגשת עתירה לבית משפט זה.

בשולי הדברים נעיר כי קשה להשתחרר מהרושם שהעתירה הנוכחית הוגשה כדי לשמש משקל נגד לטיעוני העותרות בבג"צ קליגר שהדיון בו קבוע למחר.
בהינתן שהעותרת ביקשה להציג את אותם הטיעונים עצמם כידיד בית משפט בעניין קליגר, ספק גדול אם התנהלות דיונית זו של העותרת הינה ראויה.
מכל מקום בוודאי שאין הדבר יכול להצדיק דילוג מעל פני משוכת הפנייה המוקדמת, במטרה להקדים את מועד הגשת העתירה.

סוף דבר: דין העתירה להידחות על הסף.
העותרת תישא בהוצאות לטובת אוצר המדינה בסכום של 4,000 ש"ח.

ניתן היום, ז' בתמוז התשפ"ג (26.6.2023).

יחידות_מיוחדות

עתירה_מקבילה

תפקידי_ה_לחימה

בחן_ה_צוות_את_אפשרות_שילוב_ן

תגובה_ה_מקדמית

ה_החלטה_ה_ראשונה

שינוי_מדיניות

ה_החלטה_ה_שנייה

ה_פונה_ל_בית_משפט_זה_ב

רשות_ה_מוסמכת

ה_עותרת_אומנם_פנתה_ב_עבר_ל

רשויות_ה_צבא_ה_מוסמכות

התנהלות_דיונית_זו


"בית הבד" של אביגיל קורן ולידר אביטן בדרום תל אביב, מציע למעצבים, סטודנטים וחובבים, לא רק מכונות תפירה מקצועיות ושולחנות גזירה, אלא גם ובעיקר חברה וסיוע. "הרעיון המרכזי הוא לשתף. ממש נוצרת פה מין קהילה בתחום הזה, שקהילתיות היא מין מילה גסה בו"

אביגיל קורן התגוררה לפני כעשור כמה שנים בברלין. "כבר כשהגעתי לשם, עוד לפני הלימודים", היא מספרת, "ידעתי שאני רוצה לעסוק באופנה. אבל, לא היה לי כלום. לא כלים, לא מכונת תפירה. עד שיום אחד מצאתי איזה כוך קטן עם מלא מכונות תפירה ושולחן באמצע, שעבדה בו אישה הולנדית. היא נתנה להשתמש במכונות לפי שעה, חמישה יורו לשעה, ותוך כדי עבודה היא גם הסבירה וענתה על שאלות". זה היה ב-2008, הרבה לפני ששיתוף משרדים וחללי עבודה נעשה אופנתי.

קורן חזרה לארץ, למדה אופנה במכללת שנקר, ושם הכירה את לידר אביטן. "סיימנו ב-2016 ויצאנו לתעשיית האופנה הישראלית שהיא מאוד מצומצמת ומאוד קשה. כל אחת מאיתנו עבדה בחברות קטנות, גדולות, סטודיואים, והחלטנו שאנחנו רוצות לצאת לדרך משלנו ולפתוח עסק משל עצמנו, אבל לתת לו איזשהו ערך מוסף".

מנסיונן כסטודנטיות וכעובדות בתעשייה, ומהחוויות שלהן ושל חבריהן, הכירו היטב את התסכולים וחוסר היעילות שיש בפתיחת מותג חדש, או בהתחלה של דרך חדשה בתחום. "רצינו להביא איזשהו פתרון", מספרת קורן, "לתת מענה – חנות 'שיש בה הכל' למעצב אופנה".

"קורים פה דברים שאפילו לא דמיינו"

וכך, עשור אחרי המפגש עם ההולנדית בכוך הקטן בברלין, פתחו קורן ואביטן בספטמבר 2019, כחצי שנה לפני פרוץ הקורונה, את "בית הבד" – חלל שיתופי בדרום תל אביב, שמספק לעוסקים באופנה יותר מאשר מקום לעבוד בו. "לא הייתה בארץ חיה כזו", מספרת קורן, "חלל עבודה שיתופי כל כך ממוקד".

במשך כשנה חשבו ותכננו. "היינו צריכות לבנות את הקונספט, מה אדם שפותח מותג אופנה צריך ורוצה ואין לו כרגע, איך זה עובד, איך משלמים. זה היה הימור. באמת לא ידענו אם יש לזה אופק כלכלי אמיתי, אם אנשים צריכים את זה כמו שאנחנו מדמיינות בראש שלנו".

הרעיון המרכזי, לדברי קורן, הוא לשתף. "לשתף במקום, לשתף במכשירים. גם במובן של קיימות, לחסוך במקום, במכונות, בחומרים. מי שעובד פה לא צריך לקנות לעצמו את שתי המכונות הבסיסיות ושולחן גזירה, לא צריך לשכור סטודיו. יש מקום אחד לכולם, והחיסכון מאוד גדול".

וחוץ מכל אלה חשוב לה להדגיש את השיתוף בידע: "אנשים שעובדים פה פתאום שואלים אחד את השני שאלות, מעבירים אחד לשני עבודות, מודדים אחד לשני בגדים. קורים פה דברים שאפילו לא דימיינו, ממש נוצרת מין קהילה בתחום הזה, שקהילתיות היא מין מילה גסה בו. באופנה זה מאוד 'אל תעתיק ממני, אל תסתכל מה אני עושה'. פה פתאום הכל יותר נפתח".

"לבוא, לעשות מה שצריך וללכת"

בחלל המשותף יש ציוד מגוון. "רוב המכונות שלנו תעשייתיות. יש לנו אוברלוקים (מכונה שסוגרת את הבד ומונעת ממנו להיפרם); יש לנו גם מכונת אפרט (לבדי סריג), יש לנו מכונת עור לתיקים, ארנקים ונעליים, ויש כאן הרבה מכונות תפר ישר (מכונת תפירה קלאסיות). יש מגהץ תעשייתי עם אדים, וארבעה שולחנות גזירה בגדלים שונים. לפעמים צריך רק לסגור משהו במכונה מסוימת שאין בבית או בסטודיו, צריך רק לגזור את הבד, וזה מאפשר לאנשים שבתחום לבוא, לעשות מה שצריך וללכת".

במקום יש גם "בנק גזרות" לשימוש חופשי, קורסים מקצועיים, הרצאות וירידי אופנה ובוטיק. עובדים בו גם תדמיתנית (יוצרת את הגזרות והשבלונות) ותופר, ומועסקים שני אסיסטנטים. אם אין בנמצא איש מקצוע שהמעצב צריך, אביטן וקורן יודעות להפנות לבעלי מקצוע, כמו דפסים או צבעי בדים, שעובדים באזור.

"לעשות כל דבר כדי לא להימחק"

תקופת הקורונה זימנה להן תופעה מעניינת: "אנשים שישבו בחל"ת בבית ותמיד רצו לתפור, פתאום הייתה להם הזדמנות, והיינו גם איזה גלגל הצלה לאנשים בתחום, כאלה שהיו צריכים לסגור את הסטודיו שלהם בגלל שהם לא ידעו מה יהיה בחודש הבא. פה הם יכלו להמשיך לעבוד. לקחת מקום בלי התחייבות, ולהמשיך להתקיים".

הן עצמן נאלצו "לעשות כל דבר כדי לא להימחק", כדברי קורן. "בגלל שפתחנו בסוף 2019 לא היינו זכאיות לסיוע, שילמנו ארנונה מלאה גם כשהמקום היה סגור. אז עיצבנו מסכות בד והתחלנו לרוץ, מכרנו המון גם למסעדות וגם ללקוחות פרטיים". והן ממשיכות בכך גם כיום. הן מעצבות ומייצרות ללקוחות פרטיים וגם למסעדות ולבארים – סינרים, תיקים ועוד. למכון השינה של אסותא, לדוגמה, הן עיצבו בגדים מיוחדים שמתאימים לנשיאת מכשור רפואי.

"יש משהו בשיתוף של ידע ורוח"

תמרה הראל (25) מיפו, סיימה לאחרונה תואר באמנות וחינוך, וכעת היא תופרת בבית הבד תלבושות למופע אמנותי בליין של מסיבות. "אני קצת מתקשה עם החוט, עשיתי בחירה בחוט קשה, אבל יהיה בסדר", היא אומרת וצוחקת. "עיצוב תלבושות זה לא משהו שאני לגמרי מתפרנסת ממנו, ולעבוד פה זה הרבה יותר נוח לי מבחינת הוצאות, וגם כי המכונה שלי בבית לא מתאימה למה שאני עושה עכשיו, והרבה יותר נחמד ונעים לעבוד במקום שהוא לא הבית, משהו שמשדר יותר מקצועיות ויש בו גם חברה".

הראל עובדת ב"בית הבד" רק כחודש, וכבר התאהבה במקום. "אני מאוד נהנית כאן. אני מאוד אוהבת את הקטע השיתופי, אוהבת את זה שיש פה הרבה חומרים שאפשר להשתמש בהם והמון ציוד שאין לי בבית, את זה שיש פה פינת קפה".

לצדה של הראל עובדת אלינהר בינשטוק (38), מעצבת ותיקה, כבר 12 שנה בתחום האופנה בת הקיימא ובעלת המותג Manche לאופנה מתחדשת. בינשטוק אוספת בגדים ישנים, שאריות שמתפרות זורקות, וילונות שיצאו משימוש, כל מה שהוא טקסטיל ואנשים נפטרים ממנו, והופכת אותם לפריטי לבוש חדשים. כרגע, היא עובדת על חגורות לחצאיות.

היא עובדת ב"בית הבד" כמעט מאז שנפתח. "חרטתי על דגל המותג שלי את הקיימות", היא אומרת, "היום, במשבר אקלים שגובר, להחזיק נדל"ן משלך ולתפעל בו רק את עצמך זה מאוד לא מקיים. עצם זה שאני חולקת חלל עם עוד אנשים וכולנו ביחד משתמשים באותם המכשירים, זה כבר מעלה את רמת הקיימות, משהו שממש חשוב לי".

מלבד זאת היא נהנית מהחברה. "כשאני עובדת בבית", היא מספרת, "אני מוצאת את עצמי המון שעות לבד. כאן מספיק שעוד מישהי עובדת מולי, אני רואה מה היא עושה, את הטכניקה שלה, היא שואלת אותי מה אני עושה, אני שואלת אותה חזרה, זה כבר נהיה הרבה יותר נעים, וגם מחליפים ידע. כשהיו פה סטודנטיות ייעצתי להן. יש משהו בשותפות הזו, לא רק במכשור ובחלל, אלא גם בידע וברוח".

"יש קהל גדול של תופרים חובבים"

שעת עבודה במקום עולה 35 שקלים, וברכישת כרטיסייה של 10 או 30 שעות, המחיר יורד עד ל-25 שקלים לשעה. מנוי חודשי, שמאפשר שימוש חופשי במכונות, עולה 1,100 שקלים. קיימת גם אפשרות לשכור סטודיו במקום (אחד כבר נתפס על ידי מעצב שמלות כלה).

"כמעט לכל מי שמגיע הנה", אומרת קורן, "יש לפחות מכונת תפירה בסיסית בבית. אנשים מגיעים גם מהצורך הטכני וגם מהבדידות ומהצורך לא לעבוד לבד. לפעמים את יושבת על מכונת תפירה, אבל פתאום את לא סגורה איך בדיוק לתפור את הרוכסן, למשל, או מאיפה מתחילים לתפור את הכיס. פה יש לך כל הזמן עוד אנשים, ואת תמיד יכולה לגשת לשאול. גילינו שהגיוון שאנחנו מאפשרות עובד להרבה אנשים".

יש כאלה שבאים יום יום, יש כאלה שעושים פרויקט של חודש-חודשיים שדורש עבודה אינטנסיבית, ויש כאלה שמקדישים עצמם לפתיחת מותג. לבעלי מותג אינטרנטי ולכאלה שעושים מכירות ביתיות, "יש כאן אפשרות", אומרת קורן, "לפגוש את הלקוח במקום מסודר. יש פה תאי מדידה, והם יכולים לעשות תיקון במקום ואפילו לאחסן פה קולקציות". סטודנטים מגיעים לעשות פרויקט, או סתם לסגור פינה במכונה מסוימת; "ויש גם קהל גדול של תופרים חובבים", אומרת קורן.

בחזונה היא רואה את המקום גדל גם למקומות אחרים בארץ. "אנשים מגיעים לפה מכל הארץ, ובאופן מפתיע גם מאוד מרחוק. אני חושבת שיש לזה צורך גם במקומות אחרים. יש לנו גם הרבה רעיונות להמשך, אבל קודם כל, לצבור תאוצה ושעוד אנשים יכירו אותנו. בשלב מאוחר יותר, נרצה גם לפתוח מותג משלנו וליצור מפה ליין של מוצרים".


31 שביתות בלבד התקיימו בשנת 2020, והשתתפו בהן 35 אלף עובדים. 35% מכלל השביתות נערכו בשירותי הבריאות . 71% מהשביתות נערכו במשך יום אחד

מספר השביתות בשנה החולפת עמד על 31 בלבד, והשתתפו בהן 35 אלף עובדים. זאת לעומת 45 שביתות בהן לקחו חלק 45 אלף עובדים בשנת 2019.

לפי דו"ח הממונה על יחסי עבודה במשרד הכלכלה , עו"ד רבקה ורבנר, משך השביתות עלה בשנת 2020 והמשק איבד כ-391 אלף ימי עבודה בסך הכול . בשנת 2019 התקיימו 110 אלף ימי שביתה. העלייה נובעת בעיקר מהשביתה הארוכה של העובדים הסוציאליים ומשביתת המרצים במכללות הטכנולוגיות .

71% מכלל השביתות במשק היו קצרות ונמשכו יום אחד, 19% מהשביתות נמשכו מעל ליום אחד ועד 6 ימים, 7% מהשביתות נמשכו 9 עד 14 ימים, ו-3% מהשביתות מעל לחמישים יום.

בשנת 2020 התקיימו במשק 15 שביתות חלקיות (עיצומים וצעדים ארגוניים שאינם שביתה מלאה) בהן נטלו חלק כ-22 אלף שובתים. זאת לעומת 31 שביתות חלקיות בשנת 2019 בהן נטלו חלק למעלה מ-33 אלף שובתים.

20% מהשביתות נבעו כתוצאה מתביעות שכר, 19% מהשביתות נבעו מאי חתימה על הסכמי עבודה חדשים או חידוש הסכמי עבודה קיימים, 13% מהשביתות נערכו בשביל למוע פיטורי עובדים, 13% בשל שינויים ארגוניים, 10% על רקע חוסר ביטחון אישי ואירועי אלימות נגד עובדים, ו-25% מהשביתות מסיבות שונות הקשורות בהרעת תנאי עבודה, מיקור חוץ, הלנת שכר, דרישה להעסקה ישירה של עובדים, יחסי עבודה וכוח אדם.

בחלוקת השביתות לפי ענפים כלכליים מתברר כי 35% מכלל השביתות בשנה החולפת נערכו בשירותי הבריאות , הרווחה והסעד . 16% מהשביתות נערכו בתחום החינוך , ושיעור דומה במינהל הציבורי והמקומי ובשירותי התחבורה . 17% מהשביתות נערכו בתחומים שונים כמו תקשורת, תעשייה, חקלאות ושירותי הטיפול בפסולת .

בחלוקת השביתות לפי סקטורים מתברר כי 84% מכלל השביתות המלאות היו בסקטור הציבורי (98% מכלל ימי העבודה ) לעומת 16% בסקטור הפרטי (2% בלבד מכלל ימי העבודה ).

ורבנר סיכמה את שנת 2020 כשנה שהתאפיינה ביחסי עבודה יציבים, וציינה שמגמת השקט התעשייתי נמשכה גם אל המחצית השנייה של שנת 2021, בה ניכרה ירידה דרסטית בנתוני השביתות , השובתים וימי העבודה שאבדו למשק כתוצאה משביתות .

לדברי הממונה על יחסי העבודה חלק מהשביתות בשנת 2020 ובמחצית הראשונה של 2021 הן נגזרות ישירות של נטל העבודה על קבוצות מסוימות של עובדים עקב מגפת הקורונה כמו למשל אחיות בתי החולים , מעבדות בתי החולים וקופות חולים, עובדים סוציאליים והפסיכולוגים החינוכיים .

ורבנר זוקפת את הנתונים הנמוכים של מספר השביתות בשנת 2020, ובמיוחד במחצית הראשונה של שנת 2021, למדיניות האחראית שגילו ראשי הארגונים שנמנעו מסכסוכי עבודה מיותרים בתקופת הקורונה הקשה . "נתונים אלה מעידים על הרצף המתמשך במדיניות ההידברות בין הצדדים ", אמרה ורבנר, "שפועלים יחד לביצוע המשימה בעלת הקדימות הגבוהה יותר בתקופה זו והיא החזרת העובדים למקומות העבודה ולפעילות מלאה".

לדברי הממונה על יחסי העבודה במהלך שנת 2020 התערבה היחידה ליחסי עבודה (שהועברה לאחרונה ממשרד הרווחה למשרד הכלכלה ) בסכסוכים רבים, והביאה לסיום סכסוכי עבודה בהיקף של כ-30% מהסכסוכים שהוגשו לה . "הובהר שוב, שקידום הסכמים קיבוציים הינו כלי ליציבות כלל משקית ", אמרה ורבנר, "במיוחד בעיתות חרום".

מספר השביתות ירד בשנה החולפת, הממונה על יחסי עבודה: ״ראשי הארגונים מנעו סכסוכים מיותרים״

שירותי_הבריאות

עובדים_סוציאליים

שביתות_חלקיות

שביתות_חלקיות2


יו"ר הסתדרות המעו"ף: לחסן מיידית את כל עובדי החינוך המיוחד

במכתב לשרי הבריאות והחינוך וליו"ר מרכז השלטון המקומי, דורש גיל בר-טל לחסן את 5,000 אנשי החינוך המיוחד שמוחרגים מהסגר הכללי

גיל בר-טל, יו"ר הסתדרות המעו"ף, קרא הערב (רביעי) לשר הבריאות יולי אדלשטיין, שר החינוך יואב גלנט ויו"ר מרכז השלטון המקומי חיים ביבס, לחסן את כל מערך עובדי החינוך המיוחד ברשויות המקומיות. הדרישה באה על רקע החרגת מערך החינוך המיוחד, בו מועסקים כ-5,000 עובדים, מהוראות מהסגר שיחל מחר בחצות.

במכתב ששלח לארבעה, ציין בר-טל כי כבר לפני מספר ימים, במסגרת המתווה שפורסם להפעלת גני הילדים ובתי הספר, העבירה ההסתדרות בקשה להנחות את הרשויות המקומיות לחסן את כל תומכי החינוך.

לטענתו, החרגת מערכת החינוך המיוחד מההגבלות עליהן החליטה הממשלה מחדדת את הצורך להגן על העובדים ועל בני משפחותיהם. "אסור להפקיר את עובדי החינוך המיוחד, ואם מבקשים שיעבדו בשעת חירום, יש לחסנם לאלתר", כתב.

עוד הוסיף כי "עובדים אלה הם הראשונים לחזור לעבודה והאחרונים בהחרגה. מסירותם ראויה לציון לאורך כל המשבר הנוכחי ובעתות עבר".


משרד הבריאות : 20% מהאוכלוסייה בישראל מעשנים - ירידה לעומת שנים קודמות

שאר החדשות פחות מעודדות: 50% מהתלמידים התנסו בסיגריה ראשונה כבר בגיל 13, ובמגזר הערבי המצב קשה עד יותר. על הפרק : הרחבת צו איסור עישון במקומות ציבוריים, מניעת פרסום מוצרי טבק וקמפיין נגד עישון שיושק במונדיאל

לכבוד יום העישון הבינלאומי שחל היום (ה'): משרד הבריאות מפרסם נתונים על העישון בישראל המצביעים על מגמת ירידה באופן כללי, בצד כמה נתונים מטרידים.

על פי הדוח שהוצג היום בכנסת (ראו הרחבה בהמשך ), שיעור המעשנים בכלל האוכלוסייה הבוגרת בישראל עומד על 20.5% – ירידה לעומת שנים קודמות. שיעור המעשנים בקרב גברים גבוה מהשיעור בקרב נשים: 25.9% לעומת 15.3% . שיעור המעשנים בקרב הערבים גבוה מהשיעור אצל היהודים : 22.9% לעומת 20.0% . השנה נרשם גם על פי הדוח מספר שיא של למעלה מ-27 אלף נגמלים. סגן שר הבריאות יעקב ליצמן אמר על הנתונים : "למרות המגמה האופטימית אין מקום לשאננות . המאבק שלנו בנגע העישון ונזקיו יימשך ואף יגבר לטובת בריאות הציבור ".

הנתונים בקרב בני הנוער מדאיגים במיוחד: יותר מ- 50% מהתלמידים התנסו לראשונה בעישון בגיל 13. במגזר הערבי 56% התנסו לראשונה בעישון סיגריות בגיל 12. נתון זה מצטרף לדו"ח מבקר המדינה לשנת 2018 שקבע כי המשימות שקבע משרד הבריאות לעצמו בנושא העישון לשנים 2016 -2017 כלל לא בוצעו. ישראל פועלת באופן חלקי ביחס לאמנה הבין -לאומית למלחמה בעישון . מוצרי הטבק לא ממוסים. החקיקה בנושא העישון , אכיפת החוקים הקיימים בנושא העישון , הסברה וחינוך בעניין נזקי העישון והתערבות בקהילה לשם מניעת עישון, כולם לא מספקים.

בין הצעדים שהציג משרד הבריאות לצמצום העישון : הרחבת צו למניעת העישון במקומות ציבוריים (כולל בחניונים , משרדי ממשלה וסביבת גני ילדים) שאושרה אתמול בוועדת העבודה , הרווחה והבריאות בכנסת . הצעת חוק להגבלת הפרסומת ושיווק של מוצרי טבק ביוזמה משותפת של משרד הבריאות וח"כ איתן כבל. בנוסף יושק קמפיין נגד עישון שיחל כבר בטורניר המונדיאל הקרוב .

על מדינת ישראל בהובלת משרד הבריאות להגן על הדור הצעיר מפני נגע העישון הממית והממכר ולהצמיח פה דור של ישראלים חופשיים מהתמכרות לניקוטין

יו"ר ועדת הכלכלה של הכנסת ח"כ איתן כבל אמר: "אנחנו נעבוד יחד על חקיקה מהירה ואפקטיבית בכדי להצליח." יו"ר ועדת עבודה רווחה ובריאות ח"כ אלי אלאלוף: "זהו אתגר משותף לכולנו ".

בהופעה משותפת למשרד הבריאות בראשות סגן השר ח"כ יעקב ליצמן, לצדו של יו"ר ועדת העבודה , הרווחה והבריאות ח"כ אלי אלאלוף, יו"ר ועדת הכלכלה של הכנסת ח"כ איתן כבל, מנכ"ל משרד הבריאות משה בר סימן טוב והצוות המקצועי הבכיר של משרד הבריאות , הציגו הבוקר בכנסת את הנתונים ליום העישון הבינלאומי . בפני הוועדה הוצגו גם הפתרונות שיוזם המשרד יחד עם שני יושבי הראש , חברי הכנסת כבל ואלאלוף , על מנת להילחם בנגע העישון ולהוריד את היקפי העישון בישראל .

איגוד רופאי בריאות הציבור והחברה הרפואית למניעה ולגמילה מעישון של ההסתדרות הרפואית , האיגוד הישראלי למקדמי ומחנכי בריאות והאגודה למלחמה בסרטן , קוראים לממשלה , ובמיוחד למשרד הבריאות ולעומד בראשו , סגן השר יעקב ליצמן, ולמשרד האוצר , ולעומד בראשו , השר משה כחלון, "לפעול ביתר שאת להצלת חייהם של אלפי אזרחים במדינת ישראל. כפי שהודגם בדו"ח מבקר המדינה , חוסר המדיניות העקבית והיעדר הנחישות של הנהלת משרדים אלו, בהובלת מהלכים שהוכחו כיעילים ביותר, עולים בחיי אדם ובבריאות הציבור וכנראה מובילים לכך שישראל לא תעמוד ביעד שהיא קבעה לעצמה לרדת לשיעור של 15% מעשנים בשנת 2020 (על פי תוכנית הבריאות האסטרטגית של משרד הבריאות לשנת 2020). הנתונים מדוחות שר הבריאות בשנים האחרונות וגם בדו"ח היום (31.5.2018) מראים כי מדינת ישראל בעיקרון דורכת במקום מאז שנת 2012 ושיעורי העישון לא יורדים כנידרש . לעומת זאת במדינות בהן הייתה מדיניות כוללנית עקבית ונחושה ירדו באותה תקופה שיעורי העישון בצורה משמעותית. אנו קוראים לסגן שר הבריאות ולשר האוצר לפעול במהירות ליישום מלא של אמנת הפיקוח על הטבק אותה אישרה ישראל, הכוללת איסור פרסום גורף והחלת חפיסות אחידות כולל אזהרות עם תמונות, וכן העלאת מחיר הסיגריות בכלל ותיקון עיוות המס על הטבק לגלגול בפרט".

ד"ר חגי לוין, מזכיר איגוד רופאי בריאות הציבור הסביר כי: "לא ניתן להסתפק בצעדים קטנים ולא תכופים כדי להילחם בגורם המוות מספר אחד הניתן למניעה של תושבי ישראל והעולם . נדרשת מדיניות עקבית וברורה הנלחמת בכל האמצעים ובמהירות כדי להגן על אזרחי מדינת ישראל".

ד"ר יעל בר-זאב יו"ר החברה הרפואית למניעה ולגמילה מעישון הדגישה כי: "תוכנית זו נדרשת במיוחד כעת עם כניסתם לשוק של מוצרים חדשים המכילים ניקוטין ואינם נתונים, נכון להיום , לשום מגבלות במדינה שלנו ".

מירי זיו מנכ"ל האגודה למלחמה בסרטן ציינה כי: "ניתן וצריך להגיע לשיעור מעשנים חד סיפרתי, לשם כך יש לפעול באופן נמרץ ועקבי באמצעות חקיקה ואכיפה . על מדינת ישראל בהובלת משרד הבריאות להגן על הדור הצעיר מפני נגע העישון הממית והממכר ולהצמיח פה דור של ישראלים חופשיים מהתמכרות לניקוטין ".

מבקר המדינה השופט בדימוס יוסף שפירא, פרסם בראשית חודש מאי 2018 את הדו"ח השנתי אשר כלל בין היתר פרק אשר עסק באיכות חיים והסכנה לבריאות וביקורת על פעולות רשויות השלטון לצמצום העישון ונזקיו . חשוב להזכיר מדו"ח המבקר הדברים הבאים : "ראוי שהפעילות למניעת העישון ולצמצום נזקיו תהיה לאומית-מערכתית ותכלול את כלל הגורמים הרלוונטיים במדינה . על משרד הבריאות להוביל בנחישות את ביצועה של הפעילות ובין השאר ליזום ולקדם שינויי חקיקה שיקשו להפיץ מוצרי טבק וליזום פעולות הסברה בעניין נזקי העישון . כמו כן על משרד האוצר , בשיתוף משרד הבריאות , לפעול להעלאת המסים על מוצרי הטבק ".

יום ללא עישון:משרד הבריאות: 20% מהאוכלוסייה בישראל מעשנים - ירידה לעומת שנים קודמות

משרד_הבריאות

האוכלוסייה_בישראל

חצי_מהתלמידים

יום_העישון_הבינלאומי

העישון_בישראל

נתונים_על_העישון_בישראל

הנתונים_בקרב_בני_הנוער

דוח_מבקר_המדינה_2018

ועדת_העבודה_הרווחה_והבריאות

איגוד_רופאי_בריאות_הציבור

החברה_הרפואית_למניעה_ולגמילה_מעישון

האגודה_למלחמה_בסרטן

אלפי_אזרחים_במדינת_ישראל

אמנת_הפיקוח_על_הטבק

מוצרים_חדשים


משרד הבריאות: 5,001 בני אדם נפטרו מהקורונה בישראל

מצבם של 1,040 חולים מוגדר קשה ו-364 חולים מונשמים

משרד הבריאות עדכן הלילה (חמישי) שמפרוץ מגפת הקורונה, נפטרו כתוצאה מסיבוכי הנגיף 5,001 בני אדם בישראל.

מצבם של 1,040 חולים מוגדר קשה ו-364 חולים מונשמים. שיעור הבדיקות החיוביות היום עמד על 9%.

משרד_הבריאות


מפקד מיליציה שיעית עיראקית סייר בגבול ישראל- לבנון

בסרטון ששודר בתחנת הטלוויזיה של המיליציה "אסאיב אהל אל-חאק", הנתמכת ע"י איראן, נראה מפקדה קייס אל-ח'זאלי מסייר לאורך הגבול . ראש ממשלת לבנון כינה את האירוע "הפרה בוטה" של החוק ואסר על כניסתו של אל ח'זאלי בעתיד

מפקד בכיר במליציות השיעיות הפועלות בעיראק בתמיכת איראן ביקר בגבול ישראל-לבנון, והביע תמיכה במאבק הלבנוני והפלסטיני נגד ישראל. ראש ממשלת לבנון מתח ביקורת חריפה על האירוע , אחרי שהורה לאסור על כניסתו של האיש לשטח המדינה .

קייס אל-ח'זאלי הוא המייסד והמפקד המיליציה השיעית העיראקית "אסאיב אהל אל-חאק" (ליגת הצדיקים ), שביצעה מספר פיגועים גדולים כנגד חיילי צבא ארה"ב, לפני יציאתם מעיראק ב-2011. בסרטון שפורסם השבוע הוא נראה מסייר לאורך הגבול הישראלי , כשהוא מלווה באנשי חיזבאללה ולובש מדי צבא.

"אנו מצהירים על מוכנותנו המלאה לעמוד לצד העם הלבנוני והעם הפלסטיני כנגד הכיבוש הישראלי הלא -צודק, שעוין את האסלאם , את הערבים ואת האנושות ", אמר.

הביקור של אל-ח'זאלי עשוי להתפרש כמסר לישראל , לפיו כל מלחמה עתידית עם חיזבאללה תביא לכניסת לוחמים שזוכים לתמיכת איראן לתוך לבנון, זאת בזמן שהנוכחית האיראנית בסוריה ובעיראק הולכת וגדלה .

האירוע זכה, כאמור, לביקורת קשה מצד ראש הממשלה , סעד חרירי, שאמר בהודעה שפרסם כי מדובר ב"הפרה בוטה" של החוק הלבנוני ", והוסיף כי הביקור התקיים לפני שישה ימים. חרירי הורה לאסור כל כניסה עתידית של אל-ח'זאלי ללבנון .

ממשרדו של חרירי נמסר כי ראש הממשלה יצר קשר עם ראשי מערכת הביטחון במדינה , וביקש מהם שיחקרו את נסיבות האירוע וימנעו מכל אדם או ארגון מביצוע כל פעולה צבאית בשטח לבנון.

הסרטון שתיעד את הביקור שודר בערוץ הטלוויזיה של המיליציה בפיקודו של אל-ח'אזלי בערב יום חמישי האחרון , בו הוא נראה משקיף על היישובים בצידו הישראלי של הגבול . אחד ממלוויו נראה מצביע על רכס הרים מרוחק ואומר "זהו הגולן ". מאוחר יותר, תועד אל-ח'זאלי כשהוא עומד ליד חומה, סמוך לשער פטימה שבעיירת הגבול הלבנונית כפר כילא.

אסאיב אהל אל-חאק וחיזבאללה הם מהארגונים הנתמכים על ידי איראן, שנלחמים כיום בסוריה לצד כוחות הנשיא בשאר אל אסד, ומסייעים בהטיית מאזן הלחימה לכיוונו .

ג'אווד אל-טלבאווי, דובר מטעם אסאיב אהל אל-חאק בבגדד , אמר לסוכנות הידיעות איי.פי. כי הביקור בגבול ישראל-לבנון התקיים אחרי הצהרתו של נשיא ארה"ב, דונלד טראמפ, על הכרה אמריקאית בירושלים כבירת ישראל. ממשרדו של ראש ממשלת לבנון נמסר כי האירוע התקיים מספר ימים לפני הכרזתו של טראמפ.

מדיני-ביטחוני:מפקד מיליציה שיעית עיראקית סייר בגבול ישראל- לבנון

קייס_אלחזאלי

גבול_ישראל_לבנון

סיור_אלחזאלי_בגבול_ישראל_לבנון

כניסת_לוחמים

ראשי_מערכת_הביטחון


הסכם קיבוצי חדש לנהגים בחברת 'סולל בונה': שיפור תנאי ההעסקה

בין עיקרי ההסכם החדש - תוספת 100 שקלים מעל לשכר המינימום. יו"ר איגוד עובדי התחבורה, אבי אדרי: "העובדים מבצעים עבודת נהיגה מהקשות ביותר ואין שמחים מאיתנו לפעול לשיפור תנאי העסקתם"

איגוד עובדי התחבורה בהסתדרות, חברת שיכון ובינוי-סולל בונה תשתיות (פיתוח וכבישים) בע"מ וועד נהגי עובדי החברה, חתמו אתמול (שני) על הסכם קיבוצי חדש. ההסכם רלוונטי לכלל נהגי החברה ותוקפו רטרואקטיבית מינואר 2019 ועד סוף 2021. סולל בונה היא הזרוע הקבלנית בקבוצת שיכון ובינוי.

בעיקרי ההסכם: שכר הנהגים החודשי יתעדכן בתוספת של 100 שקל מעל שכר המינימום והנהגים יהיו זכאים לתוספת ותק קבועה של 1.22% לכל שנת ותק. יקבלו תוספת של 2.5% לשעת הפרמיה וכן יהיו זכאים לתוספת שנתית קבועה של 1.22% לשעת הפרמיה. כמו כן, לאחר למעלה מעשור יבוצע חישוב חדש להפחתת הפרמיה משכר הנהגים, כך שההפחתה תתבצע בגין ימי עבודה בלבד.

יו"ר איגוד עובדי התחבורה, אבי אדרי, בירך את השותפים בגיבוש ההסכם ואמר: "מדובר בעובדים שמבצעים עבודת נהיגה מהקשות ביותר ואין יותר שמחים מאיתנו לפעול לשיפור תנאי העסקתם".

יו"ר ועד נהגי שיכון ובינוי-סולל בונה, אהרון שרביט, אמר: "אני שמח על ההסכם המוגמר שנחתם לשביעות רצוננו ובהתאם לדרישותינו. אני מודה לכל הצדדים על שיתוף הפעולה, לנציגה שלנו ענבל סופרו, וכן למשאבי אנוש ולחשבת השכר בחברה".