דיפלומטיה היא אמנות ניהול משא ומתן בין נציגיהן המוסמכים של קבוצות או אומות שונות. המונח מתייחס על פי רוב לדיפלומטיה בינלאומית, ניהול היחסים הבינלאומיים על ידי דיפלומטים מקצועיים, בעיקר ביחסים בין מדינות, בענייני מסחר וביטחון לאומי. במובן זה הדיפלומטיה, בדומה לצבא, היא בבחינת אמצעי ביצוע, ולא מטרה, שדרכו מיישמת המדינה את מדיניות החוץ שלה. הדיפלומט אינו אלא שליח מטעמו של הדרג המדיני; הוא אינו רשאי להכתיב מדיניות, ואת המשא ומתן הוא מנהל בהתאם לתכתיבי שולחיו, המדינאים. במובן בלתי-רשמי וחברתי (או גינונים דיפלומטיים) פירושה שימוש מושכל בטאקט ובתחכום לשוני לצורך השגת הישגים אסטרטגיים, כאשר אחד הכלים הבולטים לכך הוא ניסוח הצהרות באופן מדוד, שקול ובלתי פוגע.

כללי

ישנם שני אופנים עיקריים לניהול דיפלומטיה.

האופן הפשוט והעתיק ביותר הוא דיפלומטיה דו-צדדית בין זוג מדינות. דיפלומטיה דו-צדדית נפוצה גם היום - בעיקר במאמצים המובילים לכריתת חוזים בין שתי מדינות - והיא העומדת במוקד פעילותן של שגרירויות זרות וביקורים מדיניים. אופן אחר לניהול דיפלומטיה הוא דיפלומטיה רב-צדדית, המתנהלת בין מספר מדינות. ראשיתה של הדיפלומטיה הרב-צדדית הרשמית מתוארכת לקונגרס וינה, שנערך בשנת 1815. מאז, עלתה חשיבות ההיבט הרב-צדדי של היחסים הבינלאומיים. כיום, רוב הסכמי הסחר הבינלאומיים (כגון WTO ו-FTAA), הסכמי בקרת הנשק (כגון NPT) ואמנות סביבתיות (כגון אמנת קיוטו), הם רב-צדדיים. ארגון האומות המאוחדות הוא המוסד החשוב ביותר, אם כי לא היחיד, של הדיפלומטיה הרב-צדדית, המתמקדת בעיקר בענייני שיתוף פעולה בינלאומי במגוון תחומים ובענייני ביטחון קיבוצי. קיימת דרך שלישית לניהול דיפלומטיה, שניתן לראותה כגרסה אחרת לדיפלומטיה רב-צדדית, והיא דיפלומטיה אזורית: דיפלומטיה רב-צדדית המתנהלת במסגרת חוג סגור של מדינות סמוכות גאוגרפית.

בדרך כלל, הדיפלומטיה האזורית משתמשת בכלים דו-צדדיים ורב-צדדיים על מנת להשיג יעדים משותפים. דיפלומטים ומשלחות דיפלומטיות

דיפלומט הוא מי שעוסק בדיפלומטיה; השם הקיבוצי למספר דיפלומטים ממדינה אחת הוא משלחת דיפלומטית.

על פי רוב, בראש המשלחת עומד השגריר, המחזיק בדרגה הדיפלומטית הבכירה ביותר. יש לציין, עם זאת, כי השגרירים המודרניים אינם מחויבים לשבת דרך קבע בשגרירות הממוקמת במדינה המארחת. במצבי עוינות (ר' להלן) השגריר עשוי להיקרא חזרה לארצו, אולם יוסיף להחזיק במשרה ולמלא - אם כי ביעילות פחותה - את תפקידו. במקרה אחר, ייתכן כי המדינה המארחת נתפסת כזוטרה מכדי להקים בה שגרירות עצמאית; כך, למשל, שגרירי מדינות רבות המשרתים בישראל משמשים גם כנציגים הרשמיים של מדינתם בקפריסין או בירדן, מבלי שהם יושבים במדינות אלה. לבסוף, רוב מדינות העולם ממנות שגרירים רשמיים לארגונים בינלאומיים, ובראש ובראשונה ארגון האו"ם. משלחות ישראל לארגונים בינלאומיים

למדינת ישראל חמש משלחות לארגונים בינלאומיים:.

משלחת ישראל למטה האו"ם בניו יורק - בראש המשלחת עומד שגריר ישראל באו"ם. משלחת זו היא המשלחת הגדולה ביותר, והגופים הבולטים בארגון הם העצרת הכללית ומועצת הביטחון. משלחת ישראל לאו"ם בז'נבה. הגוף הבולט ביותר בז'נבה הוא המועצה לזכויות אדם. משלחת ישראל ל-OECD ואונסק"ו בפריז. משלחת ישראל לאו"ם בווינה. הגופים הבולטים ביותר הם הארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה (אבש"א) והסוכנות הבינלאומית לאנרגיה אטומית (סבא"א). משלחת ישראל לאיחוד האירופי ונאט"ו בבריסל. ראשית הדיפלומטיה

יש המתארכים את לידת הדיפלומטיה לערש הציוויליזציה האנושית.

מנגנון דיפלומטי שהושתת על שליחים, החלפת מתנות וכללי הטקס בין ישויות מדיניות היה קיים ככל הנראה עוד במזרח הקדום, החל באלף השלישי לפנה"ס, בין מעצמות האזור (בבל, אשור ומצרים) ובינן לבין ישויות קטנות יותר. המסמכים הקדומים ביותר המעידים על משא ומתן דיפלומטי נמצאו בתל אל עמרנה במצרים ומתארים בריתות שנכרתו בין ממלכת מצרים העתיקה לחתים במאה ה-14 לפנה"ס. עדות נוספת לעובדה כי הדיפלומטיה היא עתיקת-ימים מצויה בספר התנ"ך: דוד המלך, שהשתמש בעיקר בכוח הזרוע על מנת להרחיב את ממלכתו, לא בחל בשימוש בדיפלומטיה על מנת לתמרן את השחקנים המרכזיים במערכת הבינלאומית באותה תקופה (ובראשם ארם, עמון, מואב, אדום, פלשת וצידון). כך, ברית האינטרסים שכרת עם צידון - מעצמת סחר ימית - הייתה אחד התנאים שאפשרו את התרחבות ממלכתו. מסופר אף כי דוד שלח משלחת תנחומים לעמון, אותה חשבו העמונים למשלחת ריגול וגזזו בשל כך את זקניהם של חבריה. הייתה זו הפרה של הפרוטוקול הדיפלומטי הנהוג, מה שהוביל לפלישה לעמון. העדויות הראשונות לקיומם של מנגנונים דיפלומטיים באירופה הן מיוון העתיקה.

ואולם, אף על פי שערש הציוויליזציה המערבית מיוחס לתרבות זו, דווקא הדיפלומטיה היוונית הייתה בלתי מפותחת. עיקר עניינם היה בניהול הפוליס, ערי המדינה היווניות, כאשר הברברים - הישויות המדינתיות מחוץ לעולם היווני - לא זכו לתשומת לב הכרוכה בשליחת שגרירים ובניהול משא ומתן. ביחסים שבין ערי המדינה, השליחים (אנגלוס) נשלחו לשליחויות קצרות בלבד, הוחלפו כל שנה, לא היו משכילים (אף על פי שהצטיינו בכושר שכנוע) ולא נהנו מחסינות דיפלומטית. יש הטוענים כי המלחמה הפלופונסית בין אתונה ובנות בריתה לבין ספרטה ובנות בריתה נמשכה מעבר לסיומה המתבקש דווקא משום שהיוונים לא השכילו לנהל משא ומתן מדיני מורכב, הכולל ניתוח הדדי של עמדות הצד שכנגד, התמקחות וניסיונות פשרה. במהלך ימי הביניים הופיעה הדיפלומטיה בשני זרמים עיקריים.

האחד הוא הדיפלומטיה של האימפריה הביזנטית - דיפלומטיה זריזה בין אימפריה הנלחמת על קיומה לבין מדינות השואפות להפילה. הזרם מאופיין במסורת חשאית, המדגישה את הפולחן והטקס הרבה מעבר לנהוג כיום, תוך גילום התפיסה כי האימפריה וקיסרה הם במרכז העולם; השליחים הדיפלומטיים נתפסו כעולים לרגל. הדיפלומטיה של האימפריה הביזנטית הייתה רצופה בחתרנות, בריגול ובהסכמים סותרים, וסופה שקרסה לקראת ראשית המאה ה-15. הזרם האחר הוא זה שהתפתח בכנסייה הקתולית, המקיימת יחסים עם כנסיות ואנשי דת שונים בממלכות האירופיות השונות.

הדיפלומטיה המודרנית

הדעה המקובלת היא, כי שורשיה של הדיפלומטיה המודרנית הם במערכת הפוליטית הסבוכה של ערי המדינה בצפון איטליה במאה ה-15.

הערים קיימו מערכת מסועפת של סחר בכל רחבי הים התיכון, וסחרו גם זו עם זו. בהדרגה הבינו כי הדרך היעילה ביותר לניהול ענייניהן המשותפים: מלחמה, שיתוף פעולה ומסחר היא באמצעות שליחת סוכנים אשר ישהו דרך קבע בשטח הערים האחרות. העיר מילאנו שיחקה תפקיד מפתח בעניין, ובמיוחד בתקופת שלטונו של פרנצ'סקו ספורצה, אשר ייסד בשנת 1446 את שגרירות הקבע הראשונה ברפובליקה של פירנצה מתוך כוונה לפקח על הנעשה שם ולנהל משא ומתן מטעמו בעת הצורך. הגם שמסורות רבות של הדיפלומטיה המודרנית מקורן באיטליה, ובהן נוהג הצגת כתב האמנה לראש המדינה, יש לזכור כי הדיפלומטיה האיטלקית הצטיינה בהסכמים קצרי מועד, בציניות ובראייה מקיאווליסטית של המציאות. מאיטליה התפשט המנהג לשאר המעצמות האירופיות.

מילאנו הייתה העיר הראשונה ששלחה נציגות לחצר ממלכת צרפת בשנת 1455. עם זאת, שליטי מילאנו סירבו לארח נציגים צרפתיים שכן חששו מפני ריגול ומפני התערבות בענייני הפנים של העיר. ואולם ערי המדינה האיטלקיות הלכו ונכנעו ללחץ ונאלצו לקבל את המשלחות הזרות, בד בבד עם התחזקותן של צרפת וספרד ומעורבותן הגוברת בפוליטיקה הפנים-איטלקית, שהגיעה לשיאה בכיבושה המלא של איטליה בשנת 1527. זמן קצר לאחר מכן הקימו הממלכות האירופיות השונות נציגויות זו בחצרה של זו. ספרד הייתה הראשונה להקים נציגות קבע; בשנת 1487 מינתה שגריר לחצר ממלכת אנגליה. לקראת סוף המאה ה-16 הפכה שליחת משלחות קבע לארצות זרות לנוהג מקובל. יחד עם זאת, קיסרות האימפריה הרומית הקדושה לא שלחה נציגים קבועים, כיוון שאותם דיפלומטים לא היו מסוגלים לייצג את כלל האינטרסים של הנסיכים הגרמנים השונים (שלהלכה היו כפופים לרצון הקיסר, אולם בפועל היו עצמאים לכל דבר). מוקד התפתחות הדיפלומטיה עבר עתה לצרפת.

כינון המדינה הריכוזית בתקופתו של לואי האחד-עשר הביא לכדי ריכוז הסמכות הדיפלומטית בידי הריבון, באופן שימנע מגורמים עצמאיים לכונן מגעים ובריתות המנוגדים לרצונו. בתקופת שלטונו של המלך פרנסואה הראשון (1515-1547) ייסדה צרפת כעשר שגרירויות קבע ברחבי אירופה. במהלך תקופה זו הלכו והתגבשו כללי היסוד של הדיפלומטיה המודרנית.

בראשית המאה ה-17 חיבר ההוגה ההולנדי הוגו גרוציוס (1583-1645) שתי יצירות, דיני הימים (1609) ודיני המלחמה והשלום (1625), שהיו לאבני היסוד של המשפט הבינלאומי הפומבי. גרוציוס, שחווה על בשרו את מלחמות הדת בין הקתולים לפרוטסטנטים, הבין כי ללא משפט - ישרור כאוס. הגותו שמה קץ לאופיה הציני וקצר המועד של הדיפלומטיה האיטלקית. אדם נוסף שתרם תרומה מכרעת להתפתחותה של הדיפלומטיה המודרנית היה הקרדינל רישלייה (1585-1642), ששימש עד יום מותו כעוצר ממלכת צרפת בזמן נעוריו של לואי השלושה-עשר. רישלייה, מאבות הריאליזם המדיני, טבע את המונח Raison d'etat (היגיון המדינה): התווית מדיניות החוץ באופן המעמיד את יעדי המדינה מעבר לדעותיו ורצונותיו של הפרט, תוך חציית אידאולוגיות והתנגדויות אחרות. ההידברות הרשמית, המאפשרת זיהוי אינטרסים משותפים בצורה בלתי אמצעית, עמדה במרכז הדיפלומטיה של רישלייה, אשר תמך גם במשא ומתן נוקשה, עיקש ומתמשך ובחוזים דיפלומטיים ארוכי טווח. בנוסף, הוא סלד מאי-כיבוד הסכמים שרווח באיטליה, וסבר כי אין טעם במשא ומתן ללא כיבוד הסכמים קודמים. רישלייה יישם את תפיסותיו בהקמתו של מוסד מהפכני, משרד לענייני חוץ, בשנת 1626.

גוף זה נועד לרכז, להנחות ולתאם את פעולות המשלחות הדיפלומטיות של ממלכת צרפת ברחבי היבשת, בהתאם לרצון הריבון. בנוסף, הוא נועד לפרש רצון זה ולסייע לריבון להגדירו במונחים מעשיים. בהדרגה הלכו משרדים אלה ונפוצו בכל רחבי אירופה, ואולם בתקופה זאת לא היו זהים למקביליהם המודרניים, בעיקר משום שהרבו לעסוק גם בעניינים פנים מדינתיים. בריטניה, לדוגמה, החזיקה בשני משרדים בעלי סמכויות חופפות למדי עד שנת 1782. בנוסף, אותם משרדים היו קטנים הרבה יותר: במשרד החוץ הצרפתי, שהיה הגדול באירופה, הועסקו כשבעים עובדים בלבד לקראת סוף המאה ה-18. הפרוטוקול הטקסי אף הוא עבר מיסוד.

הנציגות הדיפלומטית הבכירה ביותר הייתה משרת השגריר. השגריר השתייך בדרך כלל לאצולה הבכירה, אם כי מדינות שנהנו מיוקרה פחותה הסתפקו באדם הנמנה עם האצולה הזוטרה יותר. על פי המוסכמות הקשוחות שהלכו והתפתחו, השגרירים נדרשו לדור במשכנים גדולים ומפוארים, לערוך משתים ולשחק תפקיד משמעותי בחיי החצר של המדינה המארחת. ברומא, שהשירות בה נתפס על ידי השגרירים הקתוליים כיוקרתי ביותר, החזיקו השגרירים הספרדי והצרפתי בפמליות בנות כמאה איש האחת. מקצוע השגרירות היה כרוך בהוצאות רבות גם במקומות יוקרתיים פחות. הדיפלומטיה הייתה מקצוע מורכב באותה תקופה.

שגרירי המדינות דורגו על פי מידרגי חשיבות וקדימות שונים, שעוררו לעיתים קרובות מחלוקות בינלאומיות. המדינות דורגו בהתאם לתואר הריבון; עבור האומות הקתוליות, שליח הוותיקן היה הראשון במעלה, לאחריו שגרירי הממלכות, ולאחריהם שגרירי הדוכסויות והנסיכויות. שגרירי הרפובליקות נתפסו כנחותים ביותר. קביעת סדר הקדימות בין שתי ממלכות שונות נשענה על גורמים שונים ומשתנים, במה שהוביל, כאמור, לעימותים מתמידים. יסודות הדיפלומטיה המודרנית חלחלו באיטיות גם למזרח אירופה ולרוסיה, והופנמו בראשית המאה ה-18.

המערכת הדיפלומטית כולה זועזעה לאחר המהפכה הצרפתית בשנת 1789 והלחימה שפרצה בעקבותיה. לראשונה הופקע ניהול הדיפלומטיה הצרפתית מידיהם של האצילים וניתן לפשוטי העם, אשר שלטו גם במדיניות החוץ של המדינות שנכבשו על ידי צבאותיו של נפוליאון. הלה סירב להכיר בחסינות שניתנה לדיפלומטים, וכלא דיפלומטים בריטים רבים באשמת קשירת קשר נגד צרפת. לא הייתה לו הסבלנות הדרושה למשך ההתנהלות האיטי של הדיפלומטיה הרשמית. לאחר נפילתו של נפוליאון, במסגרת קונגרס וינה משנת 1815 כוננה מערכת בינלאומית של דירוג דיפלומטי מוסכם, תוך מיסוד - באמנה בינלאומית רב-צדדית - של מוסכמות שונות הנוגעות למקצוע.

יחד עם זאת, המחלוקת בדבר סדר הקדימות בין מדינות ובעלי תפקידים נותרה עד לתקופה שאחרי מלחמת העולם השנייה, או אז זכתה דרגת השגריר למעמד נורמטיבי ומקובל על הכלל. הדיפלומטיה החוץ-אירופית

המסורות הדיפלומטית מחוץ לאירופה היו שונות בתכלית.

אחת הסיבות לכך היא, כי ערכי הדיפלומטיה המודרנית ומנהגיה תובעים את קיומה של מערכת מדינות השוות זו לזו בעצמתן, בדומה לזו שהתקיימה באיטליה הרנסאנסית או באירופה של העת החדשה. לעומת זאת, באסיה ובמזרח התיכון, סין והאימפריה העות'מאנית סירבו לנהל דיפלומטיה דו-צדדית עם המדינות החלשות שבסביבתן, ולו מפני שראו עצמן כעליונות על כל שכנותיהן. העות'מאנים, לדוגמה, סירבו לשלוח משלחות למדינות אחרות, וציפו כי נציגיהן יטרחו להגיע לקונסטנטינופול, כביטוי להכרתן בעליונות הסולטאן. רק במאה ה-19, עשורים ספורים לפני קריסתה המוחלטת, הקימה האימפריה שגרירויות קבע בערים מרכזיות ברחבי המזרח התיכון. היה זה פועל יוצא של הקולוניאליזם האירופי של המאות ה-18 וה-19, אשר הפיץ ברחבי העולם גם את המסורת הדיפלומטית האירופית. הדיפלומטיה של המאה ה-20

הקטסטרופה שחוללה מלחמת העולם הראשונה הביאה לקריסתה של הדיפלומטיה האירופית של המאה ה-19 (מקור הקונצרט האירופי), שהתמקדה בעיקר בשימור מעמדם של בתי המלוכה ובהשבתן של מדינות סוררות למשחק הבינלאומי.

רבים האשימו את הבריתות החשאיות, את היעדר השקיפות ואת חוסר נכונותם של הדיפלומטים האריסטוקרטים להתחשב בדעת הציבור בתור הגורמים העיקריים שהביאו לפרוץ המלחמה. לאחר המלחמה עברה הדיפלומטיה שינוי, שהתבטא בעלייה ניכרת בציבוריות שלה ובהתחשבות העוסקים בה בשיקולי דעת הקהל.

העיסוק הדיפלומטי נעשה רב-צדדי בהשוואה לעבר, דבר שהתבטא בזינוק אדיר במספרם של ארגונים וועדות בינלאומיות, כשחבר הלאומים הוא הראשון שבהם. נוסף על כך, חלה עלייה בשכיחות פגישות בלתי-אמצעיות בין מנהיגים וראשי מדינות. משרדי החוץ, שניהלו באופן בלבדי את המשחק הדיפלומטי במשך קרוב ל-300 שנים, הלכו ואיבדו את הבלעדיות שלהם: משרדים ממשלתיים לענייני ביטחון, משפטים, סחר והגירה החלו אף הם לעסוק בענייני חוץ, וכמוהם משלחות אזרחיות פרטיות. השיפור המואץ באמצעי התקשורת הביא לתלות גדולה יותר של הדיפלומטים ברצון הריבון, שכן בניגוד לעבר לא יכלו עוד לנצל את התקשורת האיטית כדי לפעול על דעת עצמם. לבסוף, השפה הצרפתית ירדה ממעמדה הבלעדי כ"שפה הדיפלומטית", ונאלצה לחלוק את מקומה יחד עם השפה האנגלית. חסינות דיפלומטית

ערך מורחב – חסינות דיפלומטית

הרעיון הגורס כי הדיפלומט מהווה אישיות שאין לפגוע בה קיים שנים רבות.

תפיסה זו התגבשה במהלך השנים, וקיבלה ביטויה במונח חסינות דיפלומטית. הגם שלאורך ההיסטוריה נרצחו דיפלומטים - ובהם חברי המשלחת הפרסית שנחתה ביוון לאחר המלחמה בין השתיים במאה החמישית לפנה"ס - התפתח איסור נורמטיבי חמור לפגוע בדיפלומטים, שכן הדבר מהווה מעשה חסר כבוד וחסר תועלת - אין טעם בהריגת השליח הנושא את דבר הריבון. בהקשר זה ניתן לציין את ג'ינגיס חאן והמונגולים, שנודעו בחשיבות שייחסו לזכויות הדיפלומטים, ובאכזריות שהפגינו כלפי מדינות שהפרו זכויות אלה. הזכויות הדיפלומטיות התגבשו כבר במאה ה-17 באירופה, ונפוצו ברחבי העולם.

הן מוסדו באופן רשמי באמנת וינה בדבר יחסים דיפלומטיים משנת 1961, המגינה על דיפלומטים הממלאים את תפקידם מפני רדיפה משפטית או אחרת מטעם המדינה המארחת. אם הדיפלומט מבצע פשע חמור במהלך שירותו, המדינה המארחת רשאית לגרשו. נהוג לשפוט דיפלומטים מעין אלה עם שובם לארצם. החסינות הדיפלומטית תקפה גם לגבי "השק הדיפלומטי", או התקשורת שמקיימת השגרירות הזרה עם מדינת האם.

בנוסף, אין לערוך חיפוש במסמכיהם של דיפלומטים המגיעים למדינה האם, וכן נאסר לפשוט על שגרירויות זרות במטרה להחרים רכוש או לאסור את השוהים בשטחה. עובדה זו שימשה לאורך ההיסטוריה גורמים מחתרתיים שונים, לרבות פעילי טרור ומהפכניים, בבקשם מקלט מדיני בתוך בנייני שגרירויות זרות במדינתם. בניגוד להנחה הרווחת, המשפט הבינלאומי אינו מכיר בשטח השגרירות הזרה כנמצא תחת ריבונותה של המדינה האורחת. דיפלומטים כערובה

במקומות אחרים בעולם הונהגה מסורת שאיננה מכבדת את דיני החסינות.

באימפריה העות'מאנית, בפרס ובמדינות אחרות במזרח היו הדיפלומטים בבחינת ערובה להתנהגות טובה מצד המדינה ששלחה אותם. אם אותה מדינה הפרה אמנה, או אם בני ארצם התנהגו שלא כשורה, הדיפלומטים נענשו. כך היו הדיפלומטים מנגנון כפייה שבהם השתמשו אותן מדינות על מנת לכפות כיבוד הסכמים ואמנות. רבים רואים במסורת זו בסיס למשבר בני הערובה באיראן משנת 1979. תומכי המהפכה האיראנית ביקשו להעניש את ארצות הברית על ידי כך שכלאו את הנציגים האמריקניים. הנוהג היה מקובל, ככל הנראה, גם באירופה הטרום-מודרנית ובחלקים שונים באסיה. דיפלומטיה וריגול

דיפלומטיה קשורה קשר הדוק לריגול.

שגרירויות רבות ברחבי העולם שימשו ועודן משמשות בסיס לדיפלומטים ולמרגלים כאחד, ועל היותם של דיפלומטים אחדים מרגלים ידוע לכל ולו מתוקף תפקידם: נספחים צבאיים, למשל, עוסקים באיסוף מידע רב ככל האפשר על צבאה של המדינה שבה הם משרתים, ואינם מנסים להסתיר את תפקידם זה. מאידך, ישנם מרגלים מוסווים הפועלים בשגרירויות רבות. הללו זוכים לכהן במשרות-קש בשגרירות, אולם בפועל משימתם העיקרית היא לאסוף מודיעין בדרכים בלתי חוקיות, בדרך כלל על ידי תיאום והכוונה של רשתות ריגול מקומיות או זרות. על פי רוב, מרגלים הפועלים מתוך שגרירויות אוספים מידע דל, וזהותם ידועה בדרך כלל למדינה המארחת. אם מתגלה "הדיפלומט", ניתן לסלקו מהשגרירות ולגרשו בטענה כי הוא "אישיות בלתי רצויה" (Persona Non Grata), ואולם פעמים רבות מעדיפות רשויות המודיעין המסכל לפקח על הסוכנים הללו מקרוב ולמשך זמן. המידע שאוספים מרגלים ממלא תפקיד שהולך ונהיה חשוב בדיפלומטיה.

הסכמי בקרת נשק יהיו לבלתי אפשרים ללא כוחם של לווייני ריגול וסוכנים המפקחים על כיבוד ההסכם. הריגול הוא כלי מועיל ואף הכרחי לניהול דיפלומטיה יעילה על כל היבטיה, החל מהסכמי סחר וכלה בסכסוכי גבולות. דיפלומטיה כופה

דיפלומטיה כופה (Coercive Diplomacy), הידועה בלשון היום-יום בתור "לחץ דיפלומטי", היא השימוש שעושים שחקנים במערכת הבינלאומית (ובעיקר מדינות) באמצעים שאינם צבאיים, שתכליתם לכפות על מדינה מסוימת לפעול על פי רצונם.

לדוגמה, החלטתן של אחדות ממדינות האיחוד האירופי לסמן באופן מיוחד תוצרת שמקורה בהתנחלויות שביהודה ושומרון, נועדה במידה רבה ללחוץ על מדינת ישראל לפנותן. באופן דומה, מונע האיחוד האירופי מטורקיה להצטרף אליו רשמית בטרם תסכים לאיחוד קפריסין, בניסיון לכפות עליה להיענות לתביעותיו. דיפלומטיה כופה איננה בגדר פתרון קסם, ולעיתים היא עלולה להביא לתוצאות הפוכות מהמקווה: לדוגמה, חרם הנפט שהטילה ארצות הברית על האימפריה היפנית ביולי 1941, אשר נועד במקור להביא לנסיגה יפנית ממזרח סין, גרם ליפנים להכריז מלחמה על ארצות הברית, שראשיתה בהפצצת נמל פרל הארבור. רמה גבוהה יותר של דיפלומטיה כופה כוללת שימוש באיומים צבאיים ובשיטות אולטימטום, שהשפעתם על המצב - לטובה או לרעה - היא בדרך כלל קיצונית מזו של אמצעים כלכליים ופוליטיים בלבד.

תחת המונח "דיפלומטיה כופה" נכלל גם השימוש בתמריצים ובפיתויים, אשר נועדו לגרום למדינה מסוימת לפעול באופן שישרת את מטרות מדיניות החוץ של מדינה אחרת.

במהלך המלחמה הקרה, ניסו שתי מעצמות העל (ארצות הברית וברית המועצות) לזכות בתמיכתן של מדינות רבות בעולם השלישי, אשר התאחדו בגוש המדינות הבלתי-מזדהות, וזאת באמצעות הבטחת סיוע כלכלי וצבאי נרחב למדינות אלה. דיפלומטיה במצבי עוינות

במצבי מתיחות מדינית, נהוג להחזיר את הדיפלומטים מחשש לביטחונם האישי.

לעיתים ייתכן כי הדיפלומטים יוחזרו גם אם המדינה המארחת היא ידידותית, וזאת בשל החשש שמא גורמים עוינים שונים בתוך המדינה ינסו לפגוע בחברי המשלחת. שגרירים ודיפלומטים בכירים נקראים לשוב למדינת האם לצורכי "התייעצויות" כאמצעי להבעת חוסר שביעות רצון מפעילויותיה של המדינה המארחת. בשני המקרים, נותרת נציגות דיפלומטית זוטרה במדינה, על מנת לנהל את המגעים השוטפים. צעד קיצוני יותר הוא ניתוק היחסים הדיפלומטיים (שדוגמה בולטת שלו היא ניתוק היחסים עם ישראל בעקבות מלחמת ששת הימים, צעד שנקטו בו רבות ממדינות הגוש המזרחי, וצעד דומה שנקטו רבות ממדינות אפריקה בעקבות מלחמת יום הכיפורים). הדיפלומטיה איננה ננטשת גם במצבי מלחמה: במהלך מלחמות מתקיימים מאמצים דיפלומטיים רבים, החל מגיוס בעלי ברית, דרך מסעות תעמולה בינלאומיים וכלה בניסיונות להשגת הפסקת אש או שביתת נשק.

המאמץ הדיפלומטי בתום המלחמה מתמקד בניסיונות להגיע להסכם שלום עם האויב, או לכל הפחות למצב שבו המציאות הפוסט-מלחמתית תהיה לשביעות רצונה של המדינה. פעמים רבות נעזרים לשם כך ב"צד שלישי" המשמש כמתווך, תהיה זו מעצמת על בדמותה של ארצות הברית (שפעלה נמרצות במהלכים שהובילו להסכם השלום הישראלי מצרי), מדינה נייטרלית (כמו הולנד ששימשה כמקשרת בין ברית המועצות לישראל במהלך הנתק בין השתיים, או נורווגיה שהפקידה את שטחה ומתקניה לניהול תהליך אוסלו בתחילת שנות התשעים), ואף גופים בינלאומיים (לרבות האו"ם) על ועדותיהם השונות.

הכרה דיפלומטית

אף על פי שהכרה דיפלומטית מהווה גורם חשוב בקביעת ריבונות משפטית מעמדה אינו בלעדי כפי שמעוגן בסעיף 3 של אמנת מונטווידאו המציין: "קיומה הפוליטי של המדינה איננו תלוי בהכרה מצד מדינות אחרות".

עם זאת, רבים מחשיבים הכרה דיפלומטית כאחד מהגורמים החשובים ביותר המשפיעים על הקביעה האם אומה מסוימת מהווה חלק ממשפחת העמים לפחות באופן מוסדי. קבלת הכרה דיפלומטית היא משימה קשה, גם עבור מדינות ריבוניות לכל דבר. עשורים רבים לאחר שנעשתה עצמאית, מדינות רבות סירבו להכיר בהולנד באופן מלא, לרבות אלה שהיו בעלות בריתה הקרובות ביותר. כיום ישנן מספר ישויות עצמאיות ללא תמיכה דיפלומטית רחבה, כשהמשמעותית שבהן היא הרפובליקה הסינית. כמעט כל מדינות העולם אינן מכירות בקיומה העצמאי של הרפובליקה הסינית בטאיוואן, (הדבר בעיקר נובע מלחץ כבד שמפעילה הרפובליקה העממית של סין שטוענת לריבונות על טאיוואן) ורבות מקיימות עמה מגעים עצמאיים אך בלתי רשמיים. ארצות הברית, למשל, מקיימת את יחסיה עם טאיוואן באמצעות שגרירויות דה פקטו, כגון המוסד האמריקני בטאיוואן. לעיתים עשויים להתקיים מגעים גם בהיעדר הכרה דיפלומטית רשמית, כפי שהיו פני הדברים ביחסיה של איראן הטרום-ח'ומייניסטית עם מדינת ישראל. מדינות נוספות שאינן זוכות להכרה בינלאומית הן אבחזיה (Abkhazia), טרנסניסטריה (Transnistria), סומלילנד (Somaliland), פונטלנד (Puntland), וכן הרפובליקה הטורקית של צפון קפריסין.

בהיעדר חשיבות כלכלית ופוליטית כמו זו של טאיוואן, האומות הללו מבודדות מבחינה דיפלומטית, ואינן זוכות להכרה רבתי. תופעה נוספת בנוף ההכרה הדיפלומטית, השואבת את הלאקונה הנ"ל באמנת מונטווידאו היא ההכרה על ידי מספר מצומצם של מדינות בעולם ב-"מדינות-בת" בעיקר להן יש זיקה ישירה, כפי שטורקיה היא היחידה המכירה ברפובליקה הטורקית של צפון קפריסין, ומשטר האפרטהייד הדרום אפריקני הכיר במדינות השחורים ה"עצמאיות" לכאורה שהקים.

במקרים אחדים הכריז בית הדין הבינלאומי לצדק בהאג על אי תקפות ההכרה במדינות החסות של דרום אפריקה כמו בפרשת נמיביה. מודלים לדיפלומטיה

דיפלומטיה פתוחה.

דיפלומטיה ציבורית. דיפלומטיה בדלתיים סגורות. דיפלומטיה חשאית. דיפלומטיה בדילוגים

דיפלומטיה


פלאפל(ב ערבית : فلافل ל האזנה (מידע • עזרה)) הוא מאכל מזרח תיכוני מסורתי מטוגן ב צורת כדור או קציצה ה עשוי מ גרגרי חומוס, פול, או שילוב של שני הם . ה פלאפל מוגש ל רוב ב פיתה , או ב לחם שטוח אחר ה נקרא לאפה. כדורי פלאפל ב דרך כלל מוגשים עם סלטים, ירקות כבושים, רטבים חריפים כגון סחוג, ו מצופים ב דרך כלל ב רטבים מבוססי טחינה. שורשי ו של ה פלאפל אינם ידועים ב וודאות .

ה השערה ה מקובלת היא ש מקור ו ב מצרים , ב סביבות ה מחצית ה ראשונה של ה אלף ה ראשון ל ספירה , שם הוכן מ פול מצרי. ככל ה נראה פותח ה פלאפל על ידי ה קופטים כ מנה חליפית ל מנת בשר ב חגים ש ב הם נאסרה אכילת בשר. ה פלאפל הוא מאכל נפוץ ב כל רחבי ה מזרח ה תיכון , כולל ישראל ערב ה סעודית עיראק ו תימן . בעקבות הגירה של ערבים ו ישראלים ל ארצות ה ברית ו מערב אירופה, ניתן למצוא אות ו החל מ אמצע ה מאה ה - 20 גם ב ערים ה גדולות שם. ב אופן מסורתי מטגנים את ה פלאפל ב שמן עמוק ו מגישים עם טחינה ו סלט ערבי, בתור כריך ב פיתה , או כ מתאבן . ב תחילת ה מאה ה - 21 , יש ה אופים את ה פלאפל , מ טעמי בריאות ו שמירה על משקל גוף תקין. עקב תפוצת ו ה נרחבת של ה פלאפל ב מהלך זמן כה רב נוצרו גרסאות רבות ל מאכל .

עם זאת, ניתן להבחין ב שני סוגים עיקריים: כדורים קטנים של גרגרי חומוס גרוסים גס, או קציצות ב גודל בינוני מ גרגרי פול, ה נפוצות בעיקר ב מצרים ו ב סודאן ו מכונות שם טעמיה . ב מצרים משתמשים גם ב שעועית ל הכנת ה מאכל . ב ארץ ישראל היה ה מאכל נפוץ בקרב ה תושבים ה ערבים ו ב שנות ה - 30 של ה מאה ה - 20 החל להיות פופולרי גם בקרב בני ה יישוב ה עברי .

ב שנת 1933 נמנו ב עיר תל אביב שלושה מוכרי פאלפל. ב עשורים ה ראשונים ל קיומ ה של ה מדינה , ש ב הם היה ה פלאפל מזון מהיר עיקרי, נתפס ה פלאפל כ מאכל לאומי, אף על פי ש מקור ו ב מצרים . ב " שיר ה פלאפל " של להקת איילון מ שנות ה - 50 ניתן לראות ביטוי ל כך . התייחסויות נוספות ב תרבות ה ישראלית ל מאכל הן ב משחק ה רשת ה פופולרי "מלך ה פלאפל " (2002) ו ה סרט "פלאפל אטומי" (2015). ה ישראלים אימצו את ה גרסה ה לבנונית של ה פלאפל ה עשויה מ גרגירי חומוס.

עם הגיע ן של ה עליות מ ארצות ערב, הלכה ו גברה ה פופולריות של ה פלאפל ו הוא הפך ל עממי ו ל יחסית זול. יש ה טוענים , כי ה סיבה ה אמיתית ל הפסקת ה מנהג של הכנת פלאפל מ פול הייתה ה עובדה ש חלק מ עולי עיראק רגישים ל פול , ו לכן נעשה ה מעבר ה מלא ל גרגירי חומוס. רבים מ דוכני ה פלאפל ב ישראל מגישים מנה ב פיתה עם חומוס, צ'יפס, סלט ערבי ו טחינה , אולם ב דוכנים ה וותיקים נפקד מקומ ם של ה חומוס ו ה צ'יפס . פלאפלה עשוי מ פולי שעועית עם גרגירי חומוס טחונים ו מטוגן ב צורת בייגלה עם חור ב אמצע ו מצופה עם סומסום

פירוש ה מילה מחשי (ב ערבית : محشي) הוא ממולא, אלו קציצות מטוגנות של עיסת פלאפל, ממולאות ב מילוי של בצל מטוגן עם תבלינים ו לעיתים גם עם בשר.

ה קציצות גדולות בהרבה מ כדורי פלאפל רגילים (קוטר ן כ עשרה סנטימטרים). המאכל נפוץ במיוחד בתקופת חודש הרמדאן, אז הוא מהווה חלק מהאפטאר (ארוחת שבירת הצום בערב בחודש הרמדאן). ב ישראל אפשר למצוא אות ו בעיקר ב יישובים ערביים ישראלים ו ב מזרח ירושלים. מנה של פלאפל ב פיתה היא מנה צמחית חמה, ה מבוססת על קטניות.

ה פלאפל מעובד מ חִמצה (חומוס), נטול כולסטרול, ו ב ו כ - 30 גרם חלבון צמחי ל - 100 גרם.

ה ערכים ה תזונתיים ב ו קרובים ל ערכי ממרח ה חומוס . אלא ש בניגוד ל ממרח ה חומוס , ה פלאפל מטוגן ב שמן שרוף. ככל ש ה שמן חומם מספר רב יותר של פעמים, כך הוא רווי יותר ב רדיקלים חופשיים, ה דבר נכון גם ל תוספת ה צ'יפס ה מטוגן . ה פיתה עשויה ל רוב מ קמח לבן. עם זאת, ב מנה זו נמצאים הן חומוס ו הן ירקות, ה עשויים לשפר את ערכ ה ה תזונתי .

פלאפל


שלום יעקב אברמוביץ', הידוע בשם העט מנדלי מוכר ספרים (ביידיש: מענדעלע, קרי "מֶנְדֶלֶה מוֹיְכֶֿר סְפֿוֹרִים", ברוסית: Соломон Моисеевич Абрамович; 2 בינואר 1836 יוליאני: 21 בדצמבר 1835 – 8 בדצמבר יוליאני: 25 בנובמבר 1917), היה מחשובי סופרי היידיש והעברית בעת החדשה. מנדלי, שנודע בכינוי "הסבא" של הספרות העברית והיידית המודרנית, היה בן הדור האחרון להשכלה, אולם בהמשך חייו חווה את תקופת חובבי ציון וראשית הציונות, שהשפיעו על יצירתו.

מרבית ספריו וכתביו תורגמו לעברית ויצאו לאור בישראל. מקור הכינוי "מנדלי מוכר ספרים"

בשיחה שניהל שלום אברמוביץ' עם הרב מזא"ה הוא סיפר לו כיצד נוצר הכינוי "מנדלי מוכר ספרים":.

קורות חייו

שלום יעקב אברמוביץ' נולד בעיירה קאפוליע שבקרבת מינסק (כיום בבלארוס) לחיים משה ברוידא.

אברמוביץ' קיבל חינוך יהודי מסורתי בחדר, ולאחר שהתייתם מאביו ב-1849 למד בישיבות בטימקוביץ', בסלוּצק ובווילנה, וספג הרבה מהווי היהודים שם, שבהמשך השתקף ביצירותיו. על תלאותיו בתקופה של יתמות הוא מעיד באוטוביוגרפיה קצרה שכתב, בה הוא התייחס למות אביו כשהוא היה בן 13: "ויעזוב אחריו אשה ובנים בחוסר כל. בלא חמדה הלכתי אז וקצתי בחיי מכאב לב ומשבר רוח, כי נער אנוכי, ימי חיי עוד מעטים וצרותי רבות עד מאוד. ובלכתי קודר בחמת רוחי והנה קראני אבי חורגי אליו. לאחר שנתיים בסלוצק שב להתגורר עם אמו בבית בעלה בכפר הקטן מלניק (Mielnik), אז באימפריה הרוסית, כיום בפולין.

בגיל 17 לערך החל לכתוב את שיריו הראשונים, בעברית מליצית ועל נושאים תנ"כיים. בהמשך נסע מנדלי לדרום האימפריה הרוסית עם דודתו, בניסיון להתחקות אחרי בעלה הנמלט.

חוויות אלה שימשו בסיס לספרו היידי הנודע ביותר, 'פֿישקע דער קרומער' ("פישקֶ'ה החיגר", ביידיש). בסוף נסיעותיהם התיישב מנדלי בעיירה קמניץ פודולסק שבמערב אוקראינה, ושם נישא לאישה שהתגלתה כסובלת ממחלת נפש. בתקופה זו פגש את המחבר המשכילי אברהם בר גוטלובר, שהשפיע על יצירתו. גוטלובר, שהיה מורה בבית ספר ממשלתי ליהודים, הדריך את מנדלי הצעיר, שלמד בעזרתו ובעזרת בנותיו ספרות, מתמטיקה ומדע, גרמנית ורוסית, עבר בחינות הוראה ואף עבד כמורה בבית הספר שבעיירה. בתקופה זו כתב את חיבורו הראשון שיצא בדפוס: "מכתב בדבר החינוך", שהודפס בעיתון "המגיד". לאחר שהתגרש מאשתו הראשונה נישא לפסי לוין ונולדו לו 5 ילדים, ארבע בנות ובן.

אווה חווה, נדיזדה ורחל ובת אחת ששמה לא ידוע ובנו מאיר שהתנצר ונשא אשה פראבוסלבית. מנדלי קבל את התנצרות בנו בצער רב. בנו של אחיו חיים משה, היה הגינקולוג ד"ר יהודה אריה אברמוביץ, שניהל בשנות הארבעים והחמישים את בית החולים הדסה בתל אביב. רבים מצאצאיו של מנדלי המתגוררים בבלגיה הם נוצרים אדוקים. בערוב ימיו שב לקיום מצוות.

מנדלי נפטר באודסה, בשלהי שנתו השמונים ושתיים ושם נקבר. הוא היה קבור תחילה בבית הקברות היהודי הישן באודסה אבל השלטונות בשעתו הרסו את בית הקברות לטובת פיתוח העיר אך מאחר שהם הבינו שמנדלי הוא איש חשוב וייעד תיירותי, הם העבירו את קברו בשלמותו לבית עלמין נוצרי, שבו בין שלל המצבות נושאות צלב בולט קברו המרשים של מנדלי עם מגן דוד ואותיות עבריות. כשנה לאחר מותו של מנדלי מוכר ספרים פרסמו חיים נחמן ביאליק, ויהושע חנא רבניצקי חוברת לזכרו, תחת הכותרת: "מנדלי מוכר ספרים (שלום בן משה חיים אברמוביץ): קובץ מאמרים על תולדותיו וערכו האישי והספרותי (בצירוף תמונותיו ועצם כתב ידו)".

מאפייני יצירתו

בתחילת דרכו בשנות ה-60 של המאה ה-19 הִרבה מנדלי לכתוב ספרי מדע פופולרי, ספרות שימושית, ביקורת ספרים ומאמרים פובליציסטיים שהעסיקו את הציבור היהודי (בעיקר בעיתון "המגיד").

מנדלי תבע התייחסות פעילה לבעיות החברה היהודית ברוסיה. תוכניתו להפיץ מדע והשכלה מעשית באה לידי ביטוי בתרגומיו לספרי טבע ותולדות ישראל לשימושם של הקוראים והתלמידים העבריים, ובעיבודים ותרגומים ליידיש מן הספרות המסורתית. מבחינה ספרותית היה מנדלי קשור למסורת המשכילית ולספרות התחייה הלאומית.

יצירתו רוויה אהבה ליהודים הפשוטים, תוך יציאה נגד ההסתה האנטישמית ונישולם הכלכלי והאזרחי של יהודי רוסיה. לצד זאת, ביטאו יצירותיו ביקורת סאטירית נוקבת על דרכי החינוך היהודי ועל אופי החיים המסורתי בעיירות היהודיות, ומצד שני גם על היהודים המשכילים ועל מגמת ההתבוללות שלהם. מנדלי היה פעיל בעיתונים יהודיים של ההשכלה, למרות היותו נתון גם לתחייה היהודית הלאומית והציונית.

מסיבה זו כתב הן בעברית והן ביידיש, לסירוגין. השפה והלשון ביצירתו

יצירתו של מנדלי הייתה מורכבת גם מבחינה לשונית, בהיותו ממניחי היסודות לספרות היידית המודרנית ולסגנון העברי.

מנדלי החל את כתיבתו בעברית כסופר משכילי וכתב ספרות לפי כל כללי העברית המשכילית.

בשלב מסוים פנה לכתוב ביידיש וערך גם בשפה זו מהפכה לשונית, שהתבטאה בהרחבת השימוש ביידיש המדוברת לצורכי ספרות יפה. אחרי הפסקה גדולה חזר ב-1886 לכתוב בעברית בעיתון "היום", אבל החליט לוותר על השימוש בכללי העברית המקראית והכניס לתוך אוצר המילים והדקדוק שלו את לשון חז"ל והלשון הרבנית של ימי הביניים. בספרו "בסתר רעם" (1886) פתח מנדלי סגנון חדש בכתיבה העברית, סגנון קולח ומגוון המשקף את היידיש שדוברה בסביבתו ומשתמש בכל הרבדים ההיסטוריים של העברית. לצורך ספריו העבריים, שהיו בחלקם תרגום של הספרים שכתב ביידיש, נזקק ללשון שתייצג דיבור עממי שוטף, מתובל בהלצות ובתיאורים מפורטים, ואת הצורך הזה סיפק בהשתחררות מכבלי המליצה המקראית המשכילית, בפנייה למטבעות לשון ואוצר מילים חז"ליים ובשילוב מאפיינים תחביריים מן השפות האירופיות.

שפתו של מנדלי נתפסה כ"לשון סינתטית", כלומר, מורכבת מכמה רובדי לשון קודמים ולא כהמשך ישיר של רובד לשון מסוים.

בעת האחרונה עברו חוקרים רבים להחזיק בתפיסה שלפיה מהווה לשונו המשך ישיר של הספרות הרבנית והחסידית של תחילת העת החדשה, בליווי תוספת של יסודות חדשים, דקדוקיים בעיקר.

יוצר "הנוסח"

מנדלי נחשב בעיני רבים כיוצר "הנוסח" של הלשון העברית המתחדשת בספרות.

ספרות יפה, אמר ביאליק, הייתה גם לפני מנדלי. אבל את 'הנוסח' המוצק, שהולך וכובש את הספרות העברית בימינו – הביא לעולם מנדלי. עד מנדלי היו רוב הסופרים כותבים בלא נוסח. הנוסח איננו סגנון בלבד או ריתמוס וצורה בלבד, מסביר ביאליק, אלא הוא השם הכולל של טכניקות הכתיבה הללו, וכנראה שגם התולדה שלהם. עד מנדלי לא היה נוסח מקובל בכתיבה ספרותית. הסופרים נשענו על הפסוק, על הציטוטים המוכנים מהמקרא. אך לעיתים קרובות הייתה זו עבורם משענת קנה רצוץ, טוען ביאליק. אין היא מספקת כדי לתאר את תהליך התפתחותה של העברית והתפתחותו של הדור. יוצר הנוסח הספרותי מסייע לדורו לחשוב ולנסח היטב את מחשבותיהם ואת הרגשותיהם. הוא יוצק משמעת לעולמם הפנימי ובעקבותיה לדרך כתיבתם. הנוסח של מנדלי, כותב החוקר אבנר הולצמן, נעשה מעין תקן מחייב של פרוזה עברית ראויה, הן בתוכנה והן בלשונה.

מנדלי כתב על חיי החברה היהודית במזרח אירופה, על אורחות החיים, המנהגים, האמונות וההווי. הוא התמקד בגיבורים לא הרואיים, (בניגוד לגיבוריו של אברהם מאפו, למשל) אלא תיאר את היהודי הטיפוסי המצוי על צדדיו הקומיים והפתטיים. לשונו התיאורית התבססה על הרמוניה עשירה של כל רבדיה ההיסטוריים של הלשון העברית, תוך שימוש נרחב בלשון חז"ל, ספרי דת ומוסר ובמטבעות לשון ארמיות. כתיבתו ודמותו של מנדלי היוו נושא לחיקוי ולהערצה והכינוי האוהד "סבא" שנתן לו שלום עליכם, אומץ על ידי כל. מנדלי, טוען יוסף חיים ברנר במאמרו הידוע: "הערכת עצמנו בשלושת הכרכים", היה האמן הראשון שכתב באמת על אודותהיהודים בתקופתו.

הוא הביט במציאות בצורה ישירה ולא משוחדת, ובכך השיג את המהות של היהדות שלנו. הוא מעמיד את האובייקט: החברה היהודית, העיירה היהודית - כדבר שעומד בפני עצמו. לכסלון (עיירה בדיונית בכתביו של מנדלי) יש האמת שלה!

מנדלי מוכר ספרים


ה קרב על חושניה היה ה קרב ה עיקרי ש התחולל ב דרום ו ב מרכז רמת ה גולן ב חמשת ה ימים ה ראשונים של מלחמת יום ה כיפורים . ה קרב התמקד ב מאבק על ה שליטה ב מובלעת ש כבש ה צבא ה סורי ב שטח רמת ה גולן ב מהלך ה יממה ה ראשונה של ה מלחמה . ב - 6 ב אוקטובר 1973, עם פתיחת מלחמת יום ה כיפורים , תקף ה צבא ה סורי את ה שטח ש הוחזק על ידי ישראל ב רמת ה גולן , במקביל ל מתקפה של ה צבא ה מצרי לאורך קו תעלת סואץ ב חצי ה אי סיני.

ה מתקפה ה סורית הייתה תקיפת פתע, ש בוצעה לאחר מבצע הונאה מוצלח (מבצע ניצוץ). ה שלב ה ראשון של ה כוחות ה תוקפים כלל שלוש דיוויזיות חי"ר מתוגברות, אשר חולקו ל שני דרגים: חטיבות ה דרג ה ראשון ש מטרת ם להכשיר את ה מעברים על תעלת ה נ"ט ו לפרוץ את ה קו ה קדמי של צה"ל לאורך ה גבול , ו חטיבות ה דרג ה שני אשר נועדו לפרוץ ב צירים אשר הוכשרו ו לתפוס רצועה של כ - 15 ב עומק ה שטח .

ה שלב ה שני כלל שתי דיוויזיות שריון ש נועדו לנצל את ה הצלחה ל צורך השלמת כיבוש רמת ה גולן , ו להיערך ל הדיפת מתקפת ה נגד ה צפויה של כוחות ה מילואים ה ישראלים . ב נוסף ל כוחות ש נועדו להשתתף ב מתקפה , נשמרו מספר יחידות ב עתודה ב מרחב דמשק (כולל פלוגות ה הגנה ) כ עתודה מטכ"לית, ו כ כוח ל הגנת משטר ה בעת ה סורי . ה פיקוד ה סורי בנה את תוכנית ה מתקפה של ו ב השפעת ה דוקטרינה ה סובייטית של "קרב עומק".

ב התאם ל דוקטרינה זו הבקעת מערך ה הגנה של ה אויב תתבצע ב מספר נקודות, ו לא ב מאמץ עיקרי אחד, ב עזרת סיוע ארטילרי מאסיבי. ב שלב ה שני של ה מתקפה , ב התאם ל התפתחות ה לחימה , יתבצעו פעולות ב עורף מערך ה הגנה , כולל תקיפת כוחות עתודה ב דרכ ם ל קו ה חזית ו תקיפה של מרכזי ה פיקוד , ה קשר ו ה לוגיסטיקה של ה אויב . לכן תכנן ה פיקוד ה סורי לתקוף את קו ה הגנה ה ישראלי ב רמת ה גולן ב שלוש גזרות שונות, ב מטרה להגדיל את ה סיכוי להשיג הבקעה לפחות ב אחת מ הן . ב נוסף תוכנן שימוש נרחב ב כוחות מיוחדים ל צורך כיבוש מרכזי שליטה, קשר ו מודיעין של צה"ל, ו הפעלת מארבים לאורך צירי תנועה ו צמתים חשובים ב עומק שטח רמת ה גולן כדי למנוע הגעת תגבורות ו אספקה ל כוחות ה ישראלים ב קו ה חזית . תוכנית ה מתקפה ה סורית , ש קיבלה ב שלבי ה תכנון של ה את שם ה קוד מבצע "אל-אעודה" (עד ה סוף / כל ה דרך ), שאפה ליצור מצב ש ב ו ה כוחות ה ישראלים ב קו ה חזית , חטיבה 188 ו חטיבה 7, יותקפו במקביל מ חזית ם ו מ עורפ ם (על ידי כוחות קומנדו סוריים), ו יאלצו להילחם תחת הפגזה ארטילרית מסיבית ו תקיפות אוויריות.

ה דגש על פגיעה ב מפקדות ו ב ציוד ה קשר של צה"ל נועד לגרום ל בידוד ה כוחות ה מגינים ב קו ה חזית , ו לתרום ל יצירת בלבול בקרב ם . ערך מורחב – ה צבא ה סורי ב מלחמת יום ה כיפורים

ב יוני 1967 ספג ה צבא ה סורי מהלומה קשה ב מהלך מלחמת ששת ה ימים , כאשר ה קו ה קדמי ו ה ממוגן ב רמת ה גולן נכבש על ידי צה"ל ב מהלך כ יומיים של לחימה.

ב שנים ש לאחר מ כן השבת ה שטח ש נכבש כמו גם ה כבוד ו ה יוקרה של ה צבא ה סורי הפכו ל משימה לאומית חשובה. ב שנת 1970, עם עליית ו ל שלטון של חאפז אל-אסד, נכנסה סוריה ל תקופת יציבות פוליטית - מדינית ש איפשרה לראשונה מ זה שנים רבות לבנות מחדש את ה צבא ו להתכונן ל תקיפת ישראל ו ל כיבוש מחדש של ה גולן . ה כוחות ה סוריים , ש תקפו את ה גזרות ה דרומית ו מרכזית של רמת ה גולן , כללו שלוש דיוויזיות מתוגברות:

סך הכל עמדו ל רשות ה צבא ה סורי כ - 1400 טנקים ל צורך ה מתקפה (כולל כוחות עתודה, ש לא השתתפו ב שלב ה ראשון של ה מתקפה ), מתוכ ם 585 טנקים ב שתי ה דיוויזיות ה ממוכנות , ש נערכו מול דרום ו מרכז רמת ה גולן .

חלק מ כוחות אלו ניהלו את קרב ה הבקעה מול כוחות צה"ל, ש החזיקו את ה קו ב גזרות אלו, ו חלק ן (חטיבות ה דרג ה שני ) הוכנסו לקרב ב שלב מאוחר מעט יותר, כדי לנצל את ה פרצות ש נבעו ב קו ה הגנה ה ישראלי . ה דיוויזיה ה משוריינת ה ראשונה , ש כללה כ - 250 טנקים נוספים, הופנתה על ידי ה פיקוד ה סורי ל גזרה ה מרכזית של רמת ה גולן ב ליל 7/6 ב אוקטובר , כדי לחדור ל עומק ה שטח ה ישראלי ו להשתלט על מרחב נפח. ערך מורחב – צה"ל ב מלחמת יום ה כיפורים

אוגדה 36 – אוגדה סדירה ב פיקוד ו של תת - אלוף רפאל איתן.

מפקדת ה חטיבה ישבה ב מחנה נפח: אוגדה 210 – אוגדת מילואים ב פיקוד ו של ה אלוף דן לנר :

אוגדה 146 – אוגדת מילואים ב פיקוד ו של ה אלוף משה פלד:

ה כוחות ה ישראליים ה סדירים , ש נפרסו ב רמת ה גולן ערב פרוץ ה מלחמה , כללו שתי חטיבות שריון (כ - 180 טנקים) ו שני גדודי חי"ר ב סיוע מספר סוללות ארטילריה.

שני ה גדודים של חטיבה 188 החזיקו את קו ה הגנה ה קדמי ב רמה , ו אילו חטיבה 7 נשמרה כ כוח עתודה נייד, ש נועד לתגבר את ה כוחות ב קו ה מגע , לאחר זיהוי גזרת ה מאמץ ה התקפי ה סורי ה עיקרי . ב יום ה לחימה ה ראשון (6 ב אוקטובר ) הגנו על דרום ו מרכז רמת ה גולן שני גדודי טנקים: גדוד 53 של חטיבה 188, ש נפרס לאורך קו ה מגע ב כוחות מחלקתיים, ו גדוד 82 מ חטיבה 7, ש נשלח לתגבר אות ו זמן קצר לאחר תחילת ה מתקפה ה סורית , ו עיקר כוח ו הוצב ב אזור פתחת כודנה ו חושניה . רמת ה גולן היארמהשטוחה ה שוכנת ביןנהר ה ירמוך מ דרום ו הר ה חרמון מ צפון , מ מזרח ל כנרת ו ל עמק ה חולה .

ב מלחמת ששת ה ימים כבשה ישראל שטח של כ - 1,200 קמ"ר ב רמת ה גולן . קו הפסקת ה אש , ה קו ה סגול , ש נקבע לאחר ה מלחמה עבר מ מזרח ל קו ה תילים ה ישראלי . קו ה תילים הוא רצף של הרי געש ש כיוונ ם צפון - דרום . הרים אלה מתבלטים על פני הרמה השטוחה ומאפשרים לשולט בהם יתרון באש ובתצפית. ה תילים מצמצמים את אזורי ה תקיפה ה אפשריים מצד ה סורים לכדי מספר "פתחות" ה מאפשרות מעבר כוחות שריון: פתחת קוניטרה (ידועה גם כ פתחת קוניטרה צפון) בין הר בנטל ל הר חרמונית, פתחת קוניטרה דרום ב אזור ש בין הר בני רסן ו הר אביטל, פתחת כודנה ב שטח ש בין הר פרס ל רכס בשנית , ו פתחה דרומית ב אזור ש בין תל סאקי ו הר פרס. ה מכשול ה צה"לי לאורך ה פתחות כלל שדות מוקשים ו תעלות נ"ט.

לאורך קו ה גבול הוקמו מוצבים ו נבנו "רמפות" ל טנקים . שעת ה - " ש " של ה התקפה ה משולבת של צבא מצרים ו סוריה נקבעה ל - 14:30 , אך שעה זו התייחסה ל מעבר ה מכשול ה צה"לי ו צליחת ה גבול .

פתיחת ה אש החלה 35 דקות לפני כן עם תחילת ה תנועה של ה כוחות ה קידמיים אל עבר ה גבול ב שעה 13:55. ב שעה זו פתחו כ - 800 קני ארטילריה מ סוגים שונים בין 85 ל - 122 מ"מ ב אש מדויקת לעבר מטרות שונות ב רחבי ה גולן , ב הם מוצבים, בסיסי צה"ל, שטחי כינוס ו רמפות הגנתיות ש שימשו את ה טנקים ה ישראלים . סוללות הארטילריה ה סוריות קיבלו מראש מטרות ו טווחים מוגדרים, כך ש הרעשת ה פתיחה הייתה יעילה ביותר. ב מכת ה אש ה ראשונה , ש ארכה כ חמש דקות, ירתה הארטילריה ה סורית קרוב ל - 30,000 פגזים כ ריכוך ו הכנה ל מתקפה ה קרקעית . מיד עם פתיחת ה אש , החלו חטיבות ה דרג ה ראשון ה ממוכנות לנוע אל עבר קו ה גבול .

כאמור, כל דיוויזיה הכילה שתי חטיבות דרג ראשון ש כל אחת קיבלה גזרת הבקעה , ה אחת הוגדרה כ גזרת מאמץ עיקרית ו ה שנייה כ משנית . ב חסות ה הרעשה ה ארטילרית נעו ה חטיבות ב טור עם משימה מוגדרת ו מפורטת ל מעבר ה מכשול ה צה"לי , כך ש ה כוחות ה ראשונים ש הגיעו ל שדות ה מוקשים ו תעלות ה נ"ט יפעלו לפנות נתיב ו להקים גשרים על ה תעלות , אחרי הם ינוע ה כוח ה משוריין ה עיקרי ש ילחם ב כוחות צה"ל על ה גבול . ב אותה ה שעה ב רחבי ה גולן , תחת ה הפגזה ה סורית , יצאו ה כוחות ה לוחמים של גדוד 53 מ ה בסיסים ו חניוני ה טנקים אל עבר ה עמדות אלי הן תורגלו לנוע.

ב נוסף ל כוחות חטיבה 188 ש היו פרוסים לאורך ה גבול , כללו כוחות ה יבשה ה סדירים ב רמת ה גולן את חטיבה 7 (עם 3 גדודי שריון סדירים ו גדוד חרמ"ש) ה משוריינת , מספר סוללות ארטילריה (ב הם סוללות של ה אגד ה ארטילרי 282) ו שני גדודי חיל רגלים (גדוד מ חטיבת גולני ו גדוד 50 נח"ל מוצנח) אשר ישבו ב מוצבי ה קו של צה"ל בין תל סאקי ב דרום ו עד ל מוצב ה חרמון ב צפון . לאחר פרוץ ה אש בוצעה חלוקת גזרות בין שתי חטיבות ה שריון ה ישראליות ש היו פרוסות ב רמת ה גולן ו מח"ט 188, יצחק בן - שהם , קיבל את ה אחריות על ה גזרה ה דרומית . לקראת ה שעה 15:00 טורי ה שריון , ה נגמ"שים ו כלי ה פריצה ו ה סיוע של חטיבות ה הבקעה החלו להגיע ל מכשול ה צה"לי .

כוחות ה דיוויזיה ה - 9 התעכבו מעט ב מאמץ מעבר ה מכשול , זאת משום בלבול ו התעכבות של כוחות ה פריצה ו ה סיוע . מ צד שני ה דיוויזיה ה - 5 התקדמה ב דרום ה רמה ו פעלה ב התאם ל נוהל ו ל תרגולים ה רבים ש קדמו ל פתיחת ה מערכה . כוחות ה שריון ה סוריים ב ראשי ה טורים החלו לספוג אש מדויקת מ טנקי חטיבה 188 ש התמקמו ב עמדות ירי מוגנות ו גבוהות . ה אש ה מדויקת הצליחה לעכב את התקדמות ה כוחות ה סורים ו לפגוע ב מאמצי צליחת שדות ה מוקשים ו תעלות ה נ"ט . ב סביבות ה שעה 16:30 הצטרפו לוחמי גדוד 82 של חטיבה 7 ל לחימה ב גזרה ה דרומית ו עיבו את כוחות גדוד 53 ב אזור ציר ה נפט . למרות זאת, עד ה שעה 17:30 הבקיעו שלוש חטיבות סוריות את קו ה הגנה ה ישראלי תוך עקיפת מוצבים ש לא נכבשו. ב שעות ה ערב החלה ה התקפה ה סורית ה שנייה על ידי חטיבות ה דרג ה שני : ה חטיבות ה משוריינות 43 ו - 51 של ה דיוויזיה ה - 9 , ה חטיבה ה משוריינת 46 ו ה חטיבה ה ממוכנת 132, שתי הן של דיוויזיה 5.

סך הכל שלוש חטיבות שריון ו חטיבה ממוכנת. ה מאמץ ה עיקרי של ה סורים ב דרום ה רמה היה ב אזור צומת רפיד ו פתחת חושניה. ה כוחות ה סורים ניצלו את ה עובדה , ש הם צוידו ב אמצעי ראיית לילה, דבר ש העניק ל הם יתרון משמעותי על ה טנקים ה ישראליים , ש היו מצוידים רק ב זרקורים . ב מהלך שעות ה לילה עמדו מול ה כוחות ה סוריים ב דרום ו מרכז ה רמה רק שני גדודי טנקים סדירים של צה"ל (אחד מ הם ב תקן חסר), ו כוחות מאולתרים דוגמת "כוח צביקה".

"כוח צביקה", ש הורכב ב תחילה מ טנקים פגועים ש תוקנו ב סדנת נפח, הצליח לפגוע ב מספר ניכר של טנקים של חטיבה 51 ה סורית ב אזור ציר ה נפט ו להאט את התקדמות ה . ב מהלך ה לילה החלו להגיע גם כוחות ה מילואים ה ראשונים מ חטיבה 179, חטיבת ה גיוס ה מהיר . כוח של עשרה טנקים מ גדוד 266 תחת פיקוד ו של ה סמג"ד עוזי מור עלה ל רמת ה גולן ב סביבות ה שעה 23:00. שלושה טנקים נתקעו ב דרך ו ה שאר חברו ל כוח צביקה על ציר ה נפט . ה כוח נקלע ל מארב ב קרבת חושניה ו שישה טנקים נפגעו. כוחות ה טנקים ה סדירים ש הגנו על ה קו ה סגול , לחמו ב מסגרות קטנות ו הולכות – פלוגות, מחלקות ו לבסוף אף טנקים בודדים - ו ספגו אבדות כבדות.

הם הצליחו אמנם לגרום אבדות כבדות ל כוחות ה חלוץ ה סוריים , ו להאט ו לעכב את התקדמות ם , אך ה אחרונים הבקיעו את ה קו ה ישראלי ו השתלטו על מובלעת בעלת גודל ניכר ב דרום ו מרכז רמת ה גולן . חטיבה 51 כבשה את מרחב חושניה כבר ב שעה 23:00, בעוד חטיבה 46 הגיעה עד אזור קצביה ו חטיבה 132 הגיעה עד אזור רמת מגשימים. ב מהלך ה לילה הוחלט על פינוי ה יישובים ה ישראליים מ שטח ה רמה ו עד השעה 4:00 לפנות בוקר (ב - 7 ב אוקטובר ) הושלם פינוי כל ה יישובים . ב שעות ה לילה ו ה בוקר ה מוקדמות החלו להגיע ל רמה כוחות ה מילואים ה ראשונים .

עקב ה מצב ה קשה נשלחו ה כוחות ל רמה ב מהירות ו ב מסגרות קטנות, ללא ריכוז כוח. חלק מ ה טנקים נשלחו עם כ מחצית מ כמות ה פגזים ו ללא ש הספיקו לבצע תיאום כוונות. כוחות מ חטיבה 179 הגיעו כבר ב מהלך ה לילה ו נכנסו ל לחימה . עם בוקר הגיעו כ - 25 טנקים מ חטיבה 679 ב פיקוד ה מח"ט ל אזור נפח. ב פיקוד ה צפון התקבלה תמונת מצב שגויה לפי ה עיקר ה מאמץ ה סורי הוא ב אזור קוניטרה ו לכן הופנתה ה חטיבה צפונה (מ סיבה זו גם לא נשלח ב יום ה קודם גדוד מ חטיבה 7 לתגבר את ה חלק ה דרומי ). ב המשך היום, עם תחילת ה מתקפה על נפח, הוחזרה ה חטיבה דרומה. אוגדה 146 אשר השתייכה ל פיקוד ה מרכז נשלחה ל רמת ה גולן תוך השארת ה גבול עם ירדן כמעט ללא כוחות, ו זאת ב הנחה כי חוסיין מלך ירדן לא יפתח ב חזית שלישית. חטיבת ה טנקים של ה אוגדה , חטיבה 205, נעה על זחלים מ מחנה עופר ב אזור רמאללה עד ל רמת ה גולן . ערך מורחב – ה קרב על נפח

ל צורך המשך ה הבקעה ו ניצול ה הצלחה הטילו ה סורים ל מערכה את דיוויזיית ה שריון ה ראשונה , כמו גם את ה חטיבה ה משוריינת 47.

ה דרג ה ראשון של הדיוויזיה, חטיבת ה שריון ה - 91 ו ה חטיבה ה ממוכנת ה - 58 , חדר ל שטח רמת ה גולן עם עלות ה שחר דרך פתחת כודנה, ו נע ל כיוון צפון - מערב ב מטרה להשתלט על מרחב נפח ו על תילי שיפון ו יוסיפון ב מרכז ה רמה . ב מפקדת אוגדה 36 ב נפח שרר בלבול רב.

כבר ב - 7:30 ב בוקר הוחלט על פינוי מחנה נפח, אולם לאחר שעה הוחזרו ה חיילים ל מחנה . כאמור, חטיבה 679 הופנתה תחילה ל אזור קוניטרה ו לא נשארה להגן על נפח. ה כוחות ש נשארו להגן על ה מחנה היו כוח ש כלל כ - 15 טנקים ב פיקוד מח"ט 188 יצחק בן - שהם ש תפס עמדת חסימה על ציר ה נפט מ דרום לנפח, ו כוח נוסף ב פיקוד מג"ד 82 חיים ברק, ש תפס את ה גזרה מ צפון - מזרח ל כוח של בן - שהם , ו הגן על ה ציר מ חושניה ל נפח . כוח בן - שהם הצליח לבלום את חטיבה 51 ה סורית מ דרום ל מחנה אולם לא הבחין ב גדוד של ה חטיבה ש מאגף אות ו מ דרום . כוח ו של חיים ברק התקשה להדוף את טנקי ה - T-62 ה חדישים של חטיבה 91. ב מהלך ה קרב נפצע ברק, ו אלי גבע, מפקד פלוגה א' של ה גדוד , החליף אות ו . כוח ו של גבע (ה טנקים ש נותרו מ שתי פלוגות של ה גדוד ו פלוגת מילואים מ חטיבה 179), ש סבל מ מחסור ה תחמושת ו נמצא תחת לחץ סורי כבד, נטש את ה גזרה עלי ה ה גן ב סביבות שעה 12:00, ו נע צפונה לחבור אל חטיבת ה אם של ו , ב התאם ל הוראת מפקד חטיבה 7, יאנוש בן-גל. ה אחרון אפילו לא עדכן את בן - שהם ב יחס ל הוצאת כוח גבע מ ה גזרה ש ב פיקוד ו . ה טנקים ה סורים ניצלו את ה פרצה ש נוצרה ו לקראת ה שעה 13:00 הגיעו ל אזור מחנה נפח, ו איימו לכבוש אות ו ו את צומת נפח. רפול, ש הבין לבסוף את חומרת ה מצב ש נוצר ב גזרת ו , הורה ל כוח בן - שהם ו ל כוח מח"ט 679 לנוע ב מהירות ל כיוון נפח.

בן - שהם הורה ל כוח ו לנטוש את עמדותי ו ו לנוע במקביל ל ציר ה נפט צפונה ל כיוון נפח. ה טנקים ש ב פיקוד ו פגעו מ ה אגף ב חלק מ ה טנקים ה סוריים , ש התקדמו לעבר נפח, ו ניהלו אית ם אש תוך כדי תנועת ם . ב מהלך ה קרב נהרג יצחק בן - שהם , כמו גם סמח"ט חטיבה 188 ו קצין ה אג"ם של ה , ו רוב ה טנקים ש היו תחת פיקוד ו נפגעו. כוח ה מח"ט מ חטיבה 679, ש הופנה חזרה ל נפח , תקף ב הפתעה את ה שריון ה סורי מ אגפ ו ה צפוני , ו גרם אבדות כבדות ל חטיבה 91.

כוח גדודי נוסף של ה חטיבה , ש הגיע ל מרחק קצר מ מערב ל צומת נפח, הופנה גם הוא לסייע ל לחימה , אך הופתע על ידי ה סורים , כש הוא נמצא ב שטח נחות ו ספג אבדות כבדות. על אף ה אבדות ה כבדות , ש ספגה חטיבה 679 ב מהלך היום, הצליחו כוחות קטנים של ה לבלום את ה שריון ה סורי ב מרחק קצר מ נפח , ו ב שעות הערב נסוגו ה סורים , ש ספגו אף הם אבדות כבדות, אל ה רכסים ש מ מזרח ל מחנה . שניגדודי ה טנקים ה סדירים , ש הגנו על דרום ו מרכז רמת ה גולן ב שעות ה ראשונות של ה מתקפה ה סורית , ספגו אבדות כבדות.

15 טנקים (10 ש נותרו מ גדוד 53 ו - 5 מ גדוד 82), יחד עם כוחות חי"ר ו תותחנים , התרכזו ב מהלך ה - 7 ב אוקטובר על תל פארס ו מנעו מ ה סורים לכבוש אות ו , בעוד ה כוחות ה סוריים זורמים סביב ם . ב ליל 7/8 ב חודש , ב חסות ה חשיכה , פינה ה כוח את ה תל , נסוג מערבה, ו הגיע ב שלום ל בקעת כינרות. החל מ שלב זה כללו כוחות צה"ל, ש לחמו ב דרום ו ב מרכז רמת ה גולן , יחידות מילואים בלבד. חטיבה 47 ה סורית חברה ל חטיבה ה ממוכנת 132 ב רמת מגשימים ו מ שם המשיכו לתקוף יחד לאזור אל-על.

הם נעצרו כ - 3 ק"מ צפונית ל אל - על על ידי גדוד טנקים מ חטיבה 179. כוח גדודי נוסף מ חטיבה 179 ב פיקוד ה מח"ט עלה ל רמה ב ציר יהודיה. ה כוח נתקל ב טנקים סורים ב אזור קצביה ו החל להדוף אות ם , תוך השמדת למעלה מ שלושים טנקים סורים. ב מהלך ה לחימה נפצע מפקד ה חטיבה ו ה פיקוד עלי ה הועבר ל סגנ ו . גדוד אחר של חטיבה 47 הגיע ל מרחק של כ - 7 ק"מ מ ה כנרת , שם נתקל ב טנקים של חטיבה 4 ש היו ב דרכ ם ל אזור ה לחימה ו הושמד ב אזור גמלא.

הייתה זו ה חדירה ה עמוקה ביותר של ה סורים ב רמת ה גולן . ב אותו יום איתרו חיילי ה צבא ה סורי 17 חיילים של ה חוליות ה טכניות של חטיבה 188 מ גדוד 53 ו - 74 .

מיד לאחר נפילת ם ב שבי הם נכפתו ו נשחטו . ב סוף יום ה קרבות שלטו ה סורים על מרחב ב מרכז רמת ה גולן אשר השתרע מן ה מבואות ה דרומיים של קוניטרה עד קצביה , ו דרומה מ שם עד מ מערב ל רמת מגשימים.

ה פיקוד ה ישראלי העריך את מצב ה מערכה כ חמור , ו למחרת הכין גדודה הנדסה של פיקוד ה צפון חמישה מ גשרי ה ירדן ל פיצוץ . אלוף פיקוד ה צפון יצחק חופי נטה ב תחילה להציב את אוגדה 146 ל הגנה על גשרי ה ירדן מ צפון ל כנרת . מפקד ה אוגדה משה פלד ערער על כך ו הציע לערוך במקום זאת התקפת נגד ב דרום ה רמה . ה רמטכ"ל לשעבר חיים בר - לב ש הגיע לסייע ל פיקוד ה צפון , צידד ב הצעת ו של פלד ו לאחר התייעצות עמ ו החליט ה אלוף חופי לקבל את ה הצעה . ב מוצאי ה יום נערכו איגודי כוחות חדשים לקראת מתקפת ה נגד .

חטיבות 4 ו - 9 הועברו מ פיקוד ה של אוגדה 210 ל פיקוד ה של אוגדה 146. כעת פעלו ב מסגרת אוגדה 146 ארבע חטיבות ו ב הן ב סך ה כל כ - 160 טנקים: ב אוגדה 210 נותרה ב - 8 ב אוקטובר חטיבה אחת - חטיבה 179 ו ב ה גדוד טנקים ו גדוד ה סיור ה אוגדתי ,גדס"ר 134, (גדוד ה טנקים ה שני של ה חטיבה הועבר כ אמור ל חטיבה 9 ו ה גדוד ה שלישי נשחק ו יצא מ כלל פעולה).

ב מהלך יום ה - 9 ב אוקטובר הועברה תחת פיקוד ה (מ אוגדה 36) חטיבה 679 ו ב ה שלושה גדודי טנקים. תחת פיקוד אוגדה 36 נותרו חטיבה 7 ה מוקטנת , גדוד 74 מ חטיבה 188 ו חטיבת גולני ש לחמו ב צפון ה רמה . עם בוקר פתחה אוגדה 146 ב התקפת נגד דו - זרועית ב דרום רמת ה גולן .

זרוע ה מאמץ ה עיקרי של ה אוגדה נעה על ציר אל - על - רמת מגשימים. ב ראש ה נעה חטיבה 9 ו אחרי ה חטיבה 205. מ מערב ל ה , על כביש מעלה גמלא, נעה ה זרוע ה אחרת - חטיבה 4 (גדוד 39 של חטיבה 188 ו גדוד 95). חטיבה 670 נעה ב אגפ ה ה ימני של ה אוגדה , על כביש ה מערכת ליד ה קו ה סגול , כדי להגן על ה אגף ו לטהר את ה שטחים ש ייתפסו . ה חטיבות (למעט חטיבה 670) הותירו את גדודי ה חרמ"ש של הן ב עמק ה ירדן - כדי ש לא לחושפ ם ל אש ה ארטילרית ה סורית ה כבדה - ו פעלו כ חטיבות טנקים. חטיבה 9 החלה להתקדם ב אזור אל - על תוך ש היא משמידה כ - 40 טנקים סוריים של חטיבה 47.

חטיבה 4 התקדמה אף היא ו השמידה מ מזרח ל מעלה גמלא כ - 15 טנקים סורים. ליד רמת מגשימים עברה חטיבה 205 את חטיבה 9, תקפה את תל סאקי, כבשה אות ו ב איגוף מ מערב ו חילצה את ה חיילים ש היו מנותקים ב ו מ אז ה - 6 ב אוקטובר . כעת העביר מפקד ה אוגדה את חטיבה 9 ל שמאל ה של חטיבה 4, ב אופן ש ה אוגדה התקדמה כעת ב חזית של שלוש חטיבות. חטיבה 205 התקדמה צפונה ו ליד תל ג'וחדר, ב קצה ו שלכביש ה נפט , נתקלה ב אש סורית חזקה ו נעצרה .

התברר ש ה מרחב ש מ מזרח ל תל ג'וחדר ו תל פארס היה מגנן נ"ט סורי, ש היה מלא ב כוחות סורים נסוגים. ה סורים היו ערוכים היטב (חטיבה סורית ממוכנת ב תוספת גדוד טילי נ"ט). חטיבה 205 התייצבה ב עמדות ו עד רדת ה חשיכה ירו על מרחב זה עד ש ה אש ממנ ו נחלשה, ו במקביל כבש כוח סיור של ה חטיבה את תל ג'וחדר. מ שמאל ירתה גם חטיבה 4 על מגנן ה נ"ט . ב סך הכל, התקדמה אוגדה 146 כ - 10 קילומטר ו יותר כלפי צפון - מזרח .

עם בוקר חידשו ה כוחות ה סורים ש ניצבו ב מרחב ש מ דרום ל נפח את ניסיונ ם לכבוש את ה מחנה .

מול ם ניצבה חטיבה 679 (עדיין תחת פיקוד אוגדה 36). היא בלמה אות ם ב קרב שריון ב שריון כבד. לאחר מ כן עברה חטיבה 679 ל התקפה ב סיוע ארטילרי, נעה ב מרחב ש מ דרום ל נפח ו כבשה את סינדיאנה ו את דהלמיה, תוך ש היא דוחקת את ה סורים ל דרום - מזרח . ה חטיבה ניסתה להתקדם דרומה אל עבררמת'ניה, אך עקב אבדות ו מחסור ב תחמושת הופסקה ה התקפה . ב אזור ש מ דרום - מערב ל חטיבה 679 פעלה במשך ה יום חטיבה 179 (מ אוגדה 210) על ציר יהודיה ה מוביל ל חושניה ש ב ידי ה סורים . ה חטיבה התקדמה ב איטיות על ה ציר ו תוך קרבות שריון כבדים, ב הם הושמדו עשרות טנקים סורים, דחקה את ה סורים מזרחה אל עבר חושניה. ב מהלך ה לחימה נהרג סגן מפקד ה חטיבה , אשר מילא את מקומ ו של מפקד ה חטיבה . סגן מפקד אוגדה 210 נטל זמנית את ה פיקוד על ה חטיבה , ו ב המשך חזר מפקד ה חטיבה מ בית ה חולים ו נטל שוב את ה פיקוד עלי ה . ב סופ ו של ה - 8 ב אוקטובר נמצאו ה כוחות ה סורים ב רמת ה גולן ב מצב קשה.

שלוש ה אוגדות של צה"ל בלמו את ה התקפה ה סורית ו השלימו את תפיסת ם מחדש של אזור מערב ו דרום - מערב ה רמה מ ידי ה סורים . ה סורים נדחקו ל כיס דמוי טרפז ב שטח של כ - 50 קילומטרים מרובעים, מ מערב ל רכס בשנית ש על ה קו ה סגול . גבולות אזור זה היו תל חזקה מ צפון , חושניה מ מערב , ו מ דרום - תל פארס ו מזרחה ל ו . ב בוקר ה - 9 ב אוקטובר פתחו אוגדה 210 ו אוגדה 146 ב התקפה על ה כיס ה סורי ב חושניה .

כיס זה הפך למעשה ל מגנן נ"ט גדול ש אויש על ידי דיוויזיית ה רגלים ה - 5 ו ה דיוויזיה ה משוריינת ה - 1 . גבול גזרות ה פעולה בין שתי ה אוגדות ה ישראליות התמשך על גבי קו מ מערב ל חושניה , ב אופן ש שטח ה כיס ה סורי ש נוצר נחלק בין אזורי ה פעולה של שתי הן . אוגדה 210 תקפה מ מערב ו מ צפון , ו אוגדה 146 תקפה מ דרום מערב. ב אגף ה דרומי של ה כיס ה סורי חידשה אוגדה 146 ב בוקר את התקפת ה .

חטיבה 205, ב אגף ה ימני של ה אוגדה , תקפה צפונה מ עמדותי ה ש ליד תל ג'וחדר. התברר ש במשך ה לילה נסוגו ה כוחות ה סורים ו ה חטיבה התקדמה נוכח התנגדות חלשה עד ש הגיעה ל קרבת הר פרס. לפני ה צהרים נפתחה כנגד ה התקפת נגד של עשרות טנקים סורים מ מזרח ו מ צפון . ה חטיבה הדפה את ה התקפה ב סיוע ו שלחיל ה אוויר , ו ב המשך כבשה תחת הפגזה סורית חזקה את ה שטח ש עד ה קו ה סגול ליד צומת רפיד ו את תל פארס. מ שמאל ה השתלטה חטיבה 4 על שטחים ב דרום ה כיס ה סורי , מ מערב ל תל פארס. צפונה מ שם , ב אגף ה שמאלי של אוגדה 146, הסתערה חטיבה 9 לפני ה צהרים על ליב ו של ה כיס ה סורי .

ה התקפה ה ראשונה נתקלה ב אש נ"ט סורית צפופה ו נבלמה . ה חטיבה התארגנה מחדש ו אחר ה צהרים פתחה ב התקפה נוספת, ב סיוע אש ש ירתה חטיבה 4 ש מ ימינ ה , אש תותחים ו סיוע של מטוסי חיל ה אוויר . טנקי חטיבה 9 פרצו ל עומק ה מתחם ה סורי , חדרו דרך חורבות ה כפר חושניה ו השמידו טנקים סורים רבים. לאחר רדת ה חשיכה התארגנה ה חטיבה ל שהייה ב חניון לילה ב עומק ה כיס ה סורי . ב לילה תקפה מ מזרח חטיבה ממוכנת סורית מ דיוויזיית ה שריון ה - 3 את ה אגף ה ימני של אוגדה 146.

היה זה ניסיון לפרוץ מ מזרח ל עזרת ה כוחות ה סורים ש ב כיס חושניה. התקפה זו נבלמה על ידי חטיבה 205 ב אזור תל פארס. ב אגף ה צפוני של ה כיס ניצבה חטיבה 679.

היא עסקה ב מהלך מרבית אותו יום ב בלימת ה התקפה ה סורית ה אחרונה ל כיוון מחנה נפח. השתתפו ב ה עשרות טנקים סורים של ה דיוויזיה ה - 1 ש הסתייעו גם ב ירי של טילי נ"ט. ה סורים הנחיתו כוחות קומנדו באמצעות 12 מסוקים מ צפון ל בסיס . שלושה מסוקים הופלו ו ה שאר הנחיתו כ - 75 חיילים סורים. ב קרבות בין סיירת מטכ"ל ש הוקפצה ל אזור לבין ה קומנדו ה סורי נהרגו כ ארבעים לוחמים סורים ו שני לוחמים מ כוח ה סיירת . אחר ה צהרים הועברה ה חטיבה תחת פיקוד ה של אוגדה 210, קיבלה תגבורת טנקים ו יצאה ל התקפה ב כיוון דרום-מזרח , ו לאחר קרב קשה כבשה את אזור ה כפר רמת'ניה תוך השמדת עשרות טנקים סורים.

ה חטיבה ה שנייה של אוגדה 210, חטיבה 179, הוסיפה להתקדם תוך כדי קרב שריון ב שריון מ מערב ל חושניה , ו ב צהרי ה יום החלה לנוע ל צפון מזרח, לעבר חלק ו ה צפוני של ה כיס ה סורי . ב בוקר ה - 10 ב אוקטובר חידשה חטיבה 9 מ אוגדה 146 את התקפת ה , כבשה את אתר ה מפקדה של ה דיוויזיה ה סורית ה ראשונה ש ישבה מ צפון מזרח ל חושניה ו השמידה כוחות סורים ב מרחב .

שתי ה חטיבות מ אוגדה 210 תקפו את ה כיס ה סורי ה נותר מ צפונ ו .

חטיבה 179 תקפה את חושניה מ צפון ו דחקה את ה סורים ל עבר ה של חטיבה 9. חטיבה 679 תקפה מ שמאל ה של חטיבה 179, בינ ה לבין ה קו ה סגול , ו למרות קרב קשה השתלטה על יעדי ה . בשלב זה החליט המפקד הסורי בכיס חושניה על נסיגה, והכוחות הסורים הנותרים בו נסוגו מזרחה אל מעבר לקו הסגול. ב קרבות על כיס חושניה הושמדו שתי חטיבות שריון סוריות.

ב שטח ו הותירו ה סורים אחרי הם מאות טנקים, מאותנגמ"שים, משאיות, תותחים ו אספקה רבה. לפני ה צהריים יצאה אוגדה 146 ל התקפה אל מעבר ל קו ה סגול ב מטרה להשתלט על שורת מוצבים סורים ש מ מזרח ו ב ראש ם תל כודנה.

ה כוחות כבשו חלק מ יעדי הם אך נתקלו ב אש טנקים ו נ"ט חזקה ו ב הפגזות קשות ו נבלמו ב שדות מוקשים סורים. חטיבות ה שריון של ה אוגדה היו קטנות ו שחוקות לאחר מספר ימי לחימה ו אלוף ה פיקוד יצחק חופי, ש חשש ל גורל ה אוגדה , פקד עלי ה להפסיק את ה התקפה ו להתייצב על ה קו ה סגול . ה התקפה ה סורית עם פתיחת ה מלחמה העמידה את צה"ל ב מצב קשה.

ה דיוויזיות ה סוריות הצליחו לפרוץ את מערך ה הגנה לאורך ה קו ה סגול ב דרום רמת ה גולן ו החזיקו ב שטח נרחב, תוך ש הן מתקרבות עד ל מרחק של כ - 7 ק"מ מ ה כנרת . לבד מ ה הפתעה ה אסטרטגית נחשפו ליקויים ב הערכת ה מצב ב פיקוד ה צפון תוך כדי ה קרבות . עם זאת, קרבות ה בלימה ש ניהלה חטיבה 188 ב יום ה ראשון ל מלחמה , ו ב המשך גם כוחות ה מילואים ה ראשונים ש עלו ל רמה , השהו את ה התקדמות ה סורית עד ל התארגנות כוחות צה"ל. למרות ה הצלחה ה ראשונית , לא הצליחו ה סורים לנצל את עדיפות ם ה מספרית .

ה סורים נמנעו מ ריכוז מאמץ ב גזרת ה פריצה ו המשיכו לתקוף ב כוחות לא מספיקים ב שלושה מאמצים מאוזנים. ה יתרון ה סורי ב אמצעי ראיית לילה הוכח כ בלתי יעיל. ב נוסף , נתגלו בעיות ב פיקוד ו שליטה של ה סורים על כוחותי הם , ו כושר ה לחימה של ה חיילים התגלה כ נמוך . מ סיבות אלה ו אחרות החלו כוחות ה מילואים לדחוק את ה סורים אל עבר ה קו ה סגול מ - 8 ב אוקטובר . ה שריון ה סורי הוכה קשות ו עד סוף קרבות ה בלימה ב - 10 ב אוקטובר התמעט כוח ו ב צורה ניכרת.

דבר זה הקל מאוד את כיבוש "ה מובלעת ה סורית " ו אלמלא הגעת חיל ה משלוח ה עיראקי ו ה ירדני , ספק אם היה מצליח לעצור את צה"ל. חטיבה 188 ספגה אבדות רבות ו כמעט ו הושמדה לגמרי.

למרות זאת שוקמה ה חטיבה תוך כדי לחימה ו חזרה לתפקד כ מסגרת חטיבתית ב קרב ה הבקעה ב - 11 ב אוקטובר ו ב לחימה ב מובלעת ה סורית . חטיבות ה מילואים ספגו גם הן אבדות רבות ו כוח ן נשחק ככל ש התקדמה ה לחימה , אך הן המשיכו ב לחימה מול ה סורים ב קרב ה הבקעה ו ב כיבוש ה מובלעת ה סורית . בעוד קרב עמק ה בכא הפך ל מורשת קרב ידועה ו מפורסמת , ה קרבות ב דרום רמת ה גולן נשכחו.

חטיבה 7 זכתה ל תהילה רבה בעקבות עמידת ה מול ה סורים , בעוד חטיבה 188 נתפסה כ זו ש ב שטח ה אירעה ה פרצה , ו סיפור ה כמעט ו נשכח . ב שנים ה אחרונות חל שינוי ו ותיקי ה חטיבה החלו מספרים את סיפור ם , במקביל ל התרחבות ה מחקר ה היסטורי על ה אירועים . ל תהליך זה תרם רבות ספר ו של אבירם ברקאי "על בלימה: סיפור ה של חטיבה 188 ב מלחמת יום כיפור". ב אזור ה קרבות פזורות אנדרטאות רבות ה מנציחות את ה יחידות ו ה נופלים סמוך ל מקומות ה לחימה , למשל ה אנדרטה ל חללי חטיבה 679 ה נמצאת ב סמוך ל הר שיפון ו אנדרטת גדוד 53 (סופה) ב סמוך ל גבעת אורחה.

כמו כן ניתן למצוא טנקים ו כלים אחרים ש נשארו ב שטח מ אז ה קרבות .

הקרב על חושניה (1973)


ה מושג חַמִּין (ריבוי של "חם" ב לשון חז"ל; ב יידיש מזרחית: טשאָלנט, קרי צ'וֹלנט או צ'וּלנט; ב ערבית : סכינא או תְבִּית) מתאר מגוון מאכלים מ ה מטבח ה יהודי ש ייחוד ם הוא ב כך ש בישול ם אורך זמן רב ו מתבצע על מקור חום נמוך יחסית לקראת שבת. רכיבי ו של ה חמין משתנים לפי מנהגי ה עדות ה שונות , אך ב דרך כלל ה חמין מכיל בשר בקר, תפוחי אדמה, חומוס, שעועית, חיטה, גריסים ו ביצים קשות. לאחר שעות רבות של בישול ו הנחה על ה אש הופך צבע ו ל חום כהה, ו רכיבי ו מקבלים גוון אחיד. ב דרך כלל ה חמין מבושל ב ערב שבת ו מוטמן ב תנור או מתחמם במשך ה שבת על אש קטנה ו כ יוצא ב זה כדי ש חומ ו יישמר עד ל אכילת ו , לכן הוא מהווה מאכל מיוחד ל יום ה שבת .

תבשיל זה נוצר מאחר ש לפי ה הלכה ה יהודית יש איסור לבשל ב יום שבת, ו כן יש איסור על הבערת אש ב יום זה. עם זאת, על פי ה הלכה מותר להתחיל ב מלאכה לפני כניסת ה שבת , כאשר ידוע ש ה מלאכה תמשיך להתבצע ב שבת מ עצמה (שביתת כלים), ו על כן מותר להתחיל לפני כניסת שבת ב בישול מאכל ש בישול ו יושלם מ עצמו ב מהלך ה שבת . עם זאת ישנן הגבלות שונות על בישול ב אופן זה, ראו ב ערך ה שהיה (שבת). כדי ש ניתן יהיה לאכול מאכל חם ב יום ה שבת היה צורך לבחור ב מאכל ש בישול ו יתחיל לפני כניסת שבת ו ש יארך זמן רב, מה ש ימנע ממנ ו להישרף עד ל אכילת ו .

ישנם מאכלים נוספים ש נתייחדו ל שבת מ סיבה זו כגון ה ג'חנון ה תימני . רבי זרחיה ה לוי , פרשן ה רי"ף בן ה מאה ה - 12 , כתב על מעלת אכילת ה חמין ב שבת : "ו יש אומרים כי תקנת רבותי נו היא לענג את ה שבת ב חמין " (מסכת שבת טז ע"ב מ דפי ה רי"ף ). ה קראים ו ה שומרונים לא אוכלים חמין ב שבת .

ה סיבה ל כך היא ש ב תורה , ב שמות ל"ה , מופיע ה ציווי " לֹא - תְבַעֲרוּ אֵשׁ, ב ְּכֹל מֹשְׁבֹתֵי כֶם , ב ְּיוֹם , ה ַשַּׁבָּת ", ו ניתן ללמוד כי אסור ב כל מצב ש תבער אש ב שבת ו היו קראים ש פירשו כך. ב נוסף , ה קראים סבורים ש אף על פי ש ה חמין הונח על ה אש לפני שבת, מכיוון ש הוא מבושל למעשה ב יום ה שבת , חל איסור על אכילת ו . ל יהודים ה קראים יש מאכלים מסורתיים מ של הם ל יום ה שבת , כמו טגרינס, אשר נאכלים כש הם צוננים. לעומת ם חז"ל פירשו פסוק זה ש אסור להדליק את ה אש ב שבת , אבל מותר להדליק ה ב ערב - שבת ו להשאיר ה דולקת, ו לכן הם מתירים לחמם ו לאכול חמין ב שבת . "צ'וּנט" ב מבטא פולני - חסידי או "צ'וֹלנט" ב מבטא ליטאי - רוסי (טשאָלנט ב כתיב יידיש תקני).

ב עדות אשכנז מקובל להוסיף קישקע - מעי ממולא. ב צ'ולנט מבשלים את כל ה רכיבים ביחד, כך ש יספגו את ה טעמים זה של זה. ה תלמוד מביא את ה דיאלוג ה בא , ממנ ו משתמע כי חז"ל שמו דגש על כך ש קדושת ה שבת גורמת ל מרקם מיוחד של מאכלי ה שבת , בין ב ריח ם ו בין ב טעמ ם :

התייחסות מליצית ל חמין מופיעה אצל ה רז"ה ב פרק שלישי ב מסכת שבת:

היהזה ה משורר ה יהודי - ה גרמני היינריך היינה ש כתב בית על ה חמין (כ פארודיה על שיר ו של פרידריך שילר "אודה ל שמחה ") ב שיר ו "ה נסיכה שבת":

חמין


הר תורעןהוא הר ב דרוֹם ה גליל ה תחתון ה מרכזי , ב גובה 548 מטר מעל פני ה ים , 350 מטר מעל מחלף גולני ו ב סמוך ל בית רימון. הוא חלק מ רכס "הרי תורען – נצרת" ה מהווים את ה חצי ה דרומי של ה גליל ה תחתון ה מרכזי . מ ה הר ניתן לצפות על בקעת בית נטופה. ב עבר ה רכס היה מכוסה יער צפוף ו יש עדויות ל כך ש ב מאה ה קודמת עוד חיו ב ו ברדלסים ו כנראה גם נמרים.

כיום נמצאים ב ו צבאים ו שועלים . ב דרום ה רכס קיימת תופעה גאומורפולוגית ייחודית של בליה ספרואידית: ב שיפוע ה הר נחשף מבנה טבעתי ב שכבות סלעי ה גיר ו ה דולומיט , כאשר סחיפה ש חלה ב עמק ב דופן ה קמר יצרה מבנה קונצנטרי של עיגולים בתוך עיגולים, ב דומה ל בצל ש חתכו ממנ ו נתח ו קליפותי ו מתגלות ל עין .

ניתן לראות את ה תופעה מ כביש 77. על ה הר עצמו שוכנים שני יישובים: בית רימון ו מצפה נטופה, ו נטועים ב ו כרמי זיתים רבים.

ל מרגלות ה הר מ צפון נמצא ה כפר בועיינה - נוג'ידאת ו ל מרגלותי ו מ דרום שוכן ה כפר טורעאן, ה משמר את שמ ה של "תרען" ה נזכרת אצל חז"ל, אשר ממנ ה נגזר שם ה הר . מ דרום ל הר נמצאת בקעת תרען, ב ה עברה ב תקופה ה רומית ה דרך ה ראשית ש בין טבריה ו ציפורי , ו אשר כיום עובר ב ה כביש 77, ו ב סמוך ל מרגלותי ו ה מזרחיים של ה הר נמצאות חורבת משכנה ו חורבת עמודים, שרידי שני יישובים יהודיים גדולים מ תקופת ה תלמוד .

ב ראש ה הר נמצא מגדל תורען - מגדל תצפית ש הוקם על ידי ה קרן ה קיימת ל ישראל .

אפשר להיכנס ל מסלול על ידי פנייה שמאלה ב כניסה ל מצפה נטופה. על ה רכס נמצא מרכז " דרך - ארץ" ש הוקם ל זכר ו של רס"ן דני גומז ש נפל ב מלחמת לבנון ה שנייה .

ה מרכז פועל בתור מרכז תיירותי, בעל אופי חינוכי - חקלאי ה מופעל על ידי מתנדבים. ה פרויקט משלב בין תחומי ה תיירות , ה חינוך ו ה חקלאות על ידי לימוד מורשת ו היסטוריה ב שילוב התנסות ב עבודות חקלאיות שונות.

הר תורען


חורשת עציוןהיא חורשת עצי אשל, ה שוכנת כיום ב שכונת יפו ג' ב דרום יפו. ה חורשה ניטעה ב שנות ה - 50 של ה מאה ה - 20 , ב אתר אשר שימש את ניצולי כפר עציון ל מגורים ב שנים ש לאחר נפילת ה כפר ו מות רוב מגיני ו . עם התגברות ה קרבות סביב גוש עציון ב מהלך מלחמת ה עצמאות , פונו ממנ ו ה נשים ו ה ילדים ל מנזר רטיסבון ב ירושלים ו ב המשך הועברו ל פתח תקווה.

ב - 13 ב מאי 1948 נכנע כפר עציון ל לגיון ה ירדני . חלק מ מגיני ו נהרגו תוך כדי קרב ו רוב ה אחרים נורו ל מוות לאחר ה כניעה , ב מהלך מה ש נודע ל ימים כ טבח כפר עציון. ב חודש ספטמבר 1948 הובאו נשות ו ילדי כפר עציון ו מעט ה גברים ש נותרו ב חיים משום ש שהו ב עת ה קרבות מ חוץ ל כפר , אל שכונת גבעת עלייה (ג'בליה) ש ב דרום יפו (כיום יפו ג').

הם שוכנו ב קבוצת בתים בני קומה אחת או שתיים ש שימשו את ה צבא ה בריטי ו אשר שכנו סביב רחבה גדולה, ש זכתה ב פי ה מתיישבים ל שם "ה חצר ה גדולה ". ה מתיישבים המשיכו ו ניהלו ב מקום חיי שיתוף קיבוציים עם מטבח משותף ו חינוך משותף ל ילדים ה צעירים , ו הקימו בית כנסת ה ניצב על תילו גם כיום. ב ראשית שנות ה - 50 של ה מאה ה - 20 החלו ה תושבים לעבור ל מקומות מגורים אחרים, בין ה יתר ל ניר עציון ו ל קבוצת יבנה. ב מקום ניטעה חורשת עצי אשל, ו אחרוני ה תושבים עזבו את ה אתר אחרי מלחמת ששת ה ימים , ו שבו ל קיבוץ כפר עציון ש הוקם מחדש. ב שנת 1998 התגלו תולדות ה מקום באקראי, ו ה חורשה זכתה ב שמ ה ה נוכחי .

ב כניסה ל חורשה ניטע עץ אלון, סימל ו של גוש עציון, ו ליד ו הוקמה סוכה ה מנציחה את סוכת ה לימוד של ה קיבוץ .

חורשת עציון


לעיה תפישתית ( מ לועזית : אפזיית ורניקה או אפזיה חושית זורמת (פלואידית), Receptive Aphasia or Wernike's Aphasia) היא לקות של אבדן כושר דיבור ו קריאה כ תוצאה מ בעיית כשל תפישה שכלי ו בעיה ב מערכת ה עצבים . הלוקים בתסמונת זו יתקשו להבין את הכתוב והנאמר, ודיבורם, אף שֶׁיִשָּׁמַע זורם בקצב וצליל רגילים, עם מילים הנשמעות כנכונות, רצף הדיבור יהיה חסר משמעות כי צירופי הלשון ובחירות המילים לא יתאימו לתוכן שנועד להיאמר. ב רוב ה מקרים הם גם לא יהיו מודעים ל בעיה ב דיבור ם . דבר דומה קורה גם ב עת כתיבת ם . הלקות בדרך כלל אינה מלווה בבעיות מוטוריות והחולים בה שולטים בדרך כלל בידיהם, אך גם הכתיבה בדומה לדיבור אינה ברת משמעות. דוגמה ל משפט אפשרי של ה לוקה ב לעיה תפישתית ש ב ה עדיין ניתן לעקוב אחרי ה תוכן ו גלגול ו לפני הפקת ו : כמו במחלות עצביות רבות אחרות, מדובר במנעד רחב של לקות על הרצף, כשיש סוגים שונים ותופעות שונות הנחזות אצל הנבדקים, החל מפגיעה קשה בדיבור ובכתיבה עד כדי חוסר יכולתנו להבין מילה בודדת שהוא כותב או אומר, וכלה בלקות קלה בלבד בו הנפגע אינו מבחין בדקויות הנאמרות או נכתבות, או שוגה ומחליף מילים, הגאים או עיצורים בודדים בלבד, בבואו להביע את דבריו.

מקור ה שם ה לועזי אפאזיה מ יוונית עתיקה אַ (ἄ) – חסר, פטוס (φατος) – דיבור.

ה תופעה ו ה תסמין ה רפואי נקראים על שם ה רופא ו ה חוקר ה גרמני קרל ורניקה אשר גילוי ה איבר ה מוחי ה אחראי על ניתוח ו הבנת ה דיבור , אזור ורניקה מיוחס אלי ו , ו אף נקרא על שמ ו .

אזור זה הוא ה נפגע ב לעיה תפישתית, ו ה תופעות שונות לחלוטין מ אלו של פגיעה ב אזור ברוקה ש ב מוח . להלן תסמינים מצויים ש בעלי לעיה תפישתית (אפזיית ורניקה) לוקים ב הם :

הפקה משובשת זו היא בעלת תכונות אחדות ש יפורטו להלן.

כ אמור , קיים מנעד של תופעות דיבור משובש ו הפקה מילולית לקויה, לפי חומרת ה פגיעה ה מוחית אצל פגועי לעיה תפישתית.

יש ש ה פגיעה קלה בלבד, ו יש ש ה פגיעה חמורה עד כדי אבדן מוחלט של כושר ה דיבור . מספר סוגי דיבור משובש קיימים בקרב פגועי לעיה זו (פגועי אפזיה תפישתית רצפטיבית): אלו עשויים לכלול תערובת מילים חסרי משמעות (סכיזופזיה), ב דומה ל דיבור של ה לוקים ב שסעת ( ב לעז סכיזופרניה).

הפקת שבושי שיח (שיח פרפזי – המעורר רושם ששייך לשיחה אחרת) – הפקת מילים, הברות או ביטויים שלמים שאינם מתאימים לתוכן הרצוי של השיחה.

שיבוש זה מופיע ב צורות שונות: בשונה מפגיעה באזור ברוקה בה נפגעות מילות התפקוד בפגיעה של לעיה תפישתית, אבדן המילים (צירקומלוקציה) וכן שליפת מילים משובשות מוגבלים דווקא למילות תוכן, כפי שאלו מוגדרות בבלשנות, (שמות עצם, פעלים, תואר ומילות יחס ודומיהן).

ל נפגעי אזור ורנריקה , ב דרך כלל אין פגיעה ב מילות ה תפקוד (כינויי גוף, מיליות חיבור, שיעבוד , יידוע ו כדומה . לעומת ם נפגעי אזור ברוקה נפגעים ב יכולת שליפת מילות ה תפקוד , ו מילות ה תוכן ממשיכות לתפקד כ רגיל .

כ אמור תופעות אלו מלמדות על ה תהליך ה מוחי של יצירת ה דיבור , ה כולל שליפת מילים ו משפטים על פי חלוקה ו הפרדה בין מילות תוכן ל מילות תפקוד, ו מאששות גישות של בלשנות ו פיסכולוגיה קוגניטיבית ה מחלקות את ה מילים ב אופן זה.

הגורם הנפוץ ביותר ללעיית התפישה הוא שבץ מוחי, הקורה כאשר זרם הדם אל המוח אינו מגיע כראוי, וכך נמנע חמצן ומזון מתאי המוח והם מתים בתוך דקות אחדות.

עורקי ה מוח ה אמצעיים מובילים דם עם חמצן ו מזון אל ה מוח ה גדול (ה צרברום ).

עורק ה מוח ה גדול ה שמאלי מוביל את נוזל ה מוח – הוא ה דם ה מוחי , כש הוא עמוס חמצן ו גלוקוז עבור אזור ברוקה, אזור ורניקה באחורי ה פיתול ה רקתי ה עליון (ה גירוס ה סופריור - טמפורלי ה פוסטריארי ) ש ב אונה ה רקתית (צדעית), עבור פיתול על שם השל, ו עבור פיתול ה חגורה (ה גירוס ה אנגולרי - ה זוויתי ). לחולי לעיה תפישתית יש בדרך כלל סתימה עורקית (אוֹקלוּזיה, או "לֶכֶד" בלשוננו) בעורק השמאלי של המוח הגדול, וכתוצאה מכך חבלה (לֶזיה) ברקמת אזור ורניקה, הגורמת לַלְּעִיָּה הנקראת אפזיית וֶרניקֶה. אזור זה נמצא מאחורי קליפת השמע הראשוני שבקליפת המוח (Primary Auditory Cortex, PAC) האחראית לפענוח קולות הדיבור – ההגיים ההֶגיָינים (הפונמות) וההברות.

אזור ורניקה אחראי ל השלכת משמעות על צלילים אלו. מידת ה חבלה ב רקמה תקבע את חומרת ה פגיעה ב יכולות ה דיבור של ה נפגע . בדיקה לצורך אבחון אבדן כושר דיבור (אפזיה) נעשית בדרך כלל אחרי פגיעה מוחית או פציעת ראש, לעיתים באמצעות דימות תהודה מגנטית (MRI), או דימות קיטוע ממוחשב (סי טי) (טומוגרפיה ממוחשבת, CT) לשם זיהוי הפגיעה ברקמת המוח ומציאת מקומו המדויק.

האבחון נעשה כיום בידי רופאים חוקרי הפרעה (פתולוגים) ייעודיים לדיבור ושפה (SLP – Sleep Language Pathologist) הבודקים את יכולת ההבנה והדיבור, הקריאה והכתיבה והיכולות החברתיות של פגוע הראש. בדיקה כ זו כוללת ב דרך כלל בין ה יתר את תיאור ו ה עצמי של ה נבדק , בחינת כושר תנועה של "אברי ה דיבור ", יכולות לשוניות, ו זיהוי ה סביבה ו ה הקשר .

ב ארצות ה ברית ישנם חבילות של מבדקים ו מבחנים ש נקבעו מראש ו ביני הם מבדק בוסטון ל אבחון לעיה BDAE, חבילת ה מערב ל בדיקות אפזיה, מבחן תקשורת אנושית RTT, ו מבחן כושר פעילות יומיומית CADL-2 . ב נוסף ל כך ה נפגע ו משפחת ו ירואיינו, ו ייבדק עבר ם ה רפואי של ו ו של בני משפחת ו . ישנם ויכוחים רבים על דרכי ה טיפול ו יעילות ם .

כמו כן ניתנות עצות ל בני ה משפחה ו ה חברים ה מטפלים , כיצד לתקשר, ל דוגמה שימוש ב משפטים קצרים ו ברורים , הוראות ישירות , ו אמירה חוזרת ו נשנית .

גמישות מוחית מוגדרת כיכולת חלקי המוח לאמץ לעצמם תפקידים ולקיימם במקום האזורים והרקמות הפגועות.

לפי ה חוקר טומסון לאחר פגיעה מוחית נצפו שינויים נרחבים ב תפקוד רקמות ה מוח כולל מעבר ל פעילות ב צד אחר של ה מוח , פעילות מוחית חוצה צדדים ב שיתוף רקמה בין ה אונות ו פעילות מוחלפת של אזורים שונים על מנת להשלים את ה תפקוד ה חסר של ה חלקים ה פגועים . ישנם מחקרים ש הראו גמישות מוחית רבה ו מוחשית , ב מקרה של התגברות על אבדן כושר ה דיבור ו במיוחד ב מקרים של אבדן כושר דיבור בכלל ו לעיה תפישתית בפרט . לעיתים משתמשים ב"גישת הגירוי של שֶׁוּוֶל": ה טיפולים ב דרך זו מתחילים ב מבדקים ו בחנים קלים ו הולכים ו מקשים על ה מטופל .

אחד ה טיפולים ה חשובים ל לוקים ב לעיה תפישתית הוא ה טיפול ב הבנת ה נשמע (אפריהנציה אודיטורית).

פעמים רבות ל לעיה ה תפישתית (אפזיית ורניקה) מתלווה אבדן כושר זיכרון שמות עצם – אנומיה.

אחד ה טיפולים נקרא ניתוח אפיוני משמע (אנליזת פיצ'רים סמנטיים): לאחר ש ה מטופל נותן שם ל חפץ ש הוצג בפני ו , עלי ו להפיק מילים נוספות ה קשורות ל מילה זו מ בחינת משמעות ן . דרך הפקת ה תכונות ה דומות ה מטופלים מפתחים כושר אחזור שמות עצמים מחודש, ב אזורי ה לשון ה ייעודיים ב מוח או ב אזורים חדשים באמצעות ה גמישות ה מוחית ה עצבית .

לעיה תפישתית

לעיה_תפישתית

נפגעי_ורניקה

נפגע_ומשפחתו

מילים_נוספות


מחלת לב איסכמית(באנגלית: Ischemic Heart Disease, בראשי תיבות: IHD) היא מחלה המאופיינת באיסכמיה (הפחתת אספקת הדם וכפועל יוצא הפחתה בהובלת החמצן) לשריר הלב. ה דבר גורם ל חוסר התאמה בין ה ביקוש של ה לב ל חמצן לעומת ה היצע ש מספק זרם ה דם . ה מחלה נובעת ל רוב מ מחלת לב כלילית (ה נגרמת בשל טרשת עורקים של ה עורקים ה כליליים ). מחלת לב איסכמית נפוצה יותר אצל גברים ו אצל אנשים ש קרובי ה משפחה של הם בעלי מחלת לב איסכמית. ב מצב נורמלי שריר ה לב אמור לקבל אספקת חמצן ה תואמת ל ביקוש של ו ל חמצן , כאשר ה מרכיבים ה עיקריים של ה ביקוש ל חמצן כוללים את קצב ה לב , מידת התכווצות שריר ה לב ו מידת ה מתח ה מופעל על קירות ה לב .

דם זורם ב עורקים ה כליליים ה סובבים את ה לב , כש מרבית ה דם זורם ב שעת ה דיאסטולה . הוויסות של כלי הדם הכליליים נעשית ברמה המטבולית, כלומר כתוצאה מעלייה בצורך בחמצן על ידי שריר הלב יש התאמה של התנגודת הכלילית לספק דרישה זו, וכן קיים ויסות עצמי, כלומר התנגודת הכלילית מותאמת לשינויים בלחץ הדם על מנת לשמר זרימת דם תקינה לשריר הלב. היצרות של נהור כלי הדם על ידי תהליך כגון טרשת עורקים מביא להגבלה ביכולת של אותו עורק לספק זרימת דם מוגברת.

סיבה נוספת ל התפתחות של איסכמיה לבבית היא עלייה משמעותית ב דרישות ה חמצן ל לב , כאשר זרימת ה דם ה כלילית מוגבלת, למשל ב מקרה ב ו יש היפרטרופיה קשה של ה חדר ה שמאלי כ תוצאה מ היצרות מסתם אבי ה עורקים . מצב זה גורם לתעוקת לב הדומה לתעוקה הנגרמת בשל טרשת עורקים. טרשת ה עורקים , ו בפרט טרשת עורקים כלילית , היא תהליך ש ב ו מצטברים רבדים טרשתיים בתוך ה עורקים .

ניתוחים ש לאחר ה מוות ש בוצעו ב עבר הדגימו כי תהליך זה מתחיל לפני גיל 20 ו קיים ב אופן נרחב אצל אנשים מבוגרים גם ללא תסמינים כלל. גורמי ה סיכון ל האצת ה תהליך ה טרשתי הם רמות כולסטרול גבוהות, עישון סיגריות, יתר לחץ דם ו סוכרת . היצרות של ה עורק ב אזור מסוים ב כ - 50 % מגבילה את יכולת ה עורק לספק דם ב שעת מאמץ, ו היצרות של 80% ו מעלה מפחיתה את יכולת ו של ה עורק לספק דם גם ב שעת מנוחה או מאמץ מינימלי ו עלולה לגרום ל תעוקת חזה גם ב מאמץ גופני קל. אצל אנשים הסובלים מהיצרות העורקים הכליליים לאורך שנים, מתפתחים עורקים מקשרים הקרויים עורקים מקבילניים, המספקים זרימת דם מפצה לשריר הלב. עם זאת, כלי דם אלה אינם מסוגלים לספק דרישות חמצן מוגברות ב שעת מאמץ. ככל שהיצרות העורק עצמו מתקדמת, מתפתח מפל לחצים באזור המקורב (פרוקסימלי) לאזור המוצר, לעומת הלחץ באזור שלאחר ההיצרות אשר יורד בעוצמתו. הפחתת ה חמצן ל שריר ה לב ב נקודה מסוימת מביאה ל ירידה ב יכולת של אותו מקטע שריר להתכווץ ו עלולה להגיע ל חוסר התכווצות כלל.

ב אופן נורמלי, שריר ה לב מבצע מטבוליזם של חומצות שומן ו גלוקוז ל פחמן דו - חמצני ו מים . בהיעדר אספקת חמצן טובה, חומצות השומן לא יכולות לעבור חמצון והגלוקוז הופך ללקטט, רמת ה-pH בתא יורדת, ויש זליגה החוצה של אשלגן מהתא וקליטה של נתרן, כמו גם הצטברות סידן בציטוזול. בעיה ב אספקת ה חמצן ה אורכת מעל 20 דקות תלווה ב נזק קבוע ל אזור . מחלת לב כלילית (קורונארית) (באנגלית: Coronary Artery Disease - CAD) היא אחד הגורמים הנפוצים למחלת לב איסכמית.

מחלת לב כלילית (CAD) פוגעת ב עשרות אלפי גברים ו נשים ב ישראל מדי שנה. המאמץ למנוע אירועי לב חוזרים עומד בבסיס ריבוי המחקרים למציאת טיפולים ותרופות חדשות. מחלת לב כלילית נגרמת בשל ירידה באספקת דם לשריר הלב בגלל היצרויות בעורקים הכליליים - עורקים המספקים דם ללב.

כ תוצאה מ ה ירידה ב אספקת ה דם ל שריר ה לב נפגע תפקוד ה לב עד כדי התקף לב. ה עורקים ה כליליים , ש הם עורקים ה מובילים דם ל שריר ה לב עצמו, נפגעים מ תהליך ה נקרא טרשת עורקים, ב ו ב מהלך ה שנים הולך ה עורק ו נסתם . היצרויות טרשתיות ב עורקים ה כליליים (ה מספקים דם ל לב ) או חסימת ם ה מלאה היא ה סיבה ל מחלת ה לב ה כלילית . היצרות ו של ה עורק ה כלילי גורמת ל שתי בעיות: ה אחת , ירידה ב נפח ה דם ש הוא מסוגל להזרים. ה שנייה , ירידה ב גמישות ו ו ב יכולת ו להתרחב ב מצב של דרישה ל אספקת חמצן מוגברת ב שריר ה לב . הירידה בנפח הדם המוזרם וכן הירידה בגמישות העורק גורמות לירידה באספקת דם לשריר, וכתוצאה מכך פוחתת אספקת החמצן עד כדי התקף לב. פעמים רבות, התסמינים אינם מורגשים עד שהחסימה הופכת להיות מסכנת חיים.

היצרויות מתגלות כש ה לב צורך יותר חמצן, ל דוגמה ב זמן פעילות גופנית ו מאמץ . מבין החולים שעברו אירוע לבבי וקיבלו טיפול מניעתי, 15% נפגעו בתוך שלוש שנים מאירוע חוזר או מוות למרות הטיפול התרופתי.

נתונים אלה מוכרים ודומים ברוב העולם המערבי זה עשורים, אולם מחקר חדש בשם COMPASS מראה כי ניתן להביא לירידה של עשרות אחוזים בתחלואה זו ובמקרי המוות ממנה. תוצאות המחקר התפרסמו בכתב העת הרפואי "The Lancet" ובכתב העת "The New England Journal of Medicine" והוצגו במושב המרכזי של כינוס האיגוד הקרדיולוגי האירופי ובאתר האיגוד. המחקר מצא כי שילוב של קסרלטו שפועל כנוגד קרישה, עם אספירין שפועל כנוגד טסיות, הביא לירידה של 24% בתמותה קרדיווסקולרית, שבץ מוחי או אוטם שריר הלב בחולים שנטלו את שתי התרופות. בשל שכיחות ן ה גבוהה של מחלות לב כליליות ב אוכלוסייה , ו ה נזק ה רב ש הן גורמות, נעשים ניסיונות בלתי פוסקים לפתח תרופות יעילות ל הפחתת ה אירועים ה קרדיו-וסקולריים (דוגמת התקף לב ו שבץ ) ו ל הפחתת ה תמותה ה כללית מ מחלות אלה.

אבחנהשל מחלת לב איסכמית כוללת ביצוע אק"ג, ו כן ב נוסף ביצוע צילום חזה ו בדיקות דם.

ב תעוקת לב יציבה, כאב ב חזה נובע לרוב מ רמת מאמץ מסוימת, ו על כן מספר סוגים של בדיקות מאמץ יכולים להיות שימושיים על מנת לאבחן בעיה זו. אבחנה של תסמונת כלילית חדה יכולה להתבצע על ידי ביצוע אק"ג אשר ב חלק מן ה מקרים מדגים עלייה של מקטע ST למשל ו כן על ידי ביצוע בדיקות דם ה מדגימות עלייה ב אנזימי לב. ה טיפול מותאם ל מחלה עצמה.

כאמור, מחלת לב איסכמית עלולה לגרום למספר התייצגויות קליניות שונות- החל מתעוקת לב ועד לאוטם לבבי. ה טיפול ב תעוקת לב יציבה כולל בין ה יתר טיפול ב תרופות אנטי - אנגינוטיות ה מפחיתות את ה תעוקה ו התקפי ה תעוקה . ה טיפול ב תסמונת כלילית חדה עד ל רמה של אוטם לבבי כולל בין ה יתר התערבות על ידי צנתור ו מתן תרופות ל המסת ה קריש . בכל אופן, הטיפול במחלת לב איסכמית קשור גם במניעה ובהפחתה של גורמי הסיכון, לרבות הורדת רמות הכולסטרול (על ידי סטטינים בין היתר), הורדת רמות יתר לחץ דם ורמות סוכר אצל חולים הסובלים מסוכרת, וכן שמירה על פעילות גופנית. כמו כן, יש חשיבות ל שינוי הרגלי חיים כגון הפסקת עישון ו שמירה על דיאטה לרבות ירידה ב משקל .

מחלת לב איסכמית


מס רווח הוןהוא מס המוטל על ישות המוכרת נכס תוך גידול בהון שלה; גידול הון זה מבוסס על ההפרש שבין תמורה שהתקבלה על מכירת נכס לבין המחיר בו נרכש במקור ("יתרת המחיר המקורי "). מס רווחי הון מקובל ב מדינות רבות כולל ישראל. מס רווחי הון בישראל מוטל במסגרת חלק ה' של פקודת מס הכנסה.

ה מס מוטל על מימוש נכסים כגון פיקדון ב בנק , ניירות ערך, חברה, מוניטין ו עוד (ה מס ה מוטל על רווח הון ב מכירת נדל"ן ב ישראל קרוי מס שבח מקרקעין). המס על רוב רווחי ההון בישראל עמד על 20% עד לשנת 2012, אז הועלה בהמלצת ועדת טרכטנברג בהוראת ממשלת ישראל השלושים ושתיים לשיעור של 25%.

מספר רווחי הון ממוסים ב-15% בלבד על פי סעיף 91(ב)(3)(א) בפרק ח' בפקודת מס ההכנסה: לפי סעיף זה קיימת הקלה זו ב מיסוי רווחים מ מלווה קצר מועד (מק"מ) ו איגרות חוב לא צמודות.

העלאת שיעור ו של מס רווח ה הון לא גרמה ל העלאה ב הכנסות ה ממשלה מ מיסוי רווחי הון, ו לכן נחשבת ל כישלון , ו כך טען גם בנק ישראל ב מחקר ש פרסם ב אוגוסט 2015.

ב ישראל קיימות שתי שיטות ל חישוב גובה ה מס :

ב חלק מ ה מקרים ניתן לקזז הפסדי הון מ רווחי הון, ו להקטין את חבות ה מס .

כך למשל אדם שמכר שתי מניות, כשעל האחת הרוויח ועל השנייה הפסיד, רשאי לקזז את ההפסדים מהרווחים קודם לחישוב המס. החל ב-1 בינואר 2012, מקזזים מנכי המס (הברוקרים חברי הבורסה) הפסדי הון מול רווחי הון אשר מתקבלים באותה שנת מס באופן הממזער את חבות המס של המשקיע באותה שנת מס. במידה ונותרים הפסדים גם מעבר לאותה שנת מס, על הנישום להגיש דו"ח למס הכנסה לקבלת החזרים. חישוב מס רווח הון ב שוק ה הון נעשה עם מימוש ו של רווח זה, כלומר עם מכירת נייר ה ערך , משיכת כספי ה פיקדון , או קבלת ריבית מ איגרת חוב.

(במקרה של מניות, קיים גם מס דיבידנדים אשר נגבה בעת חלוקת דיבידנד, אך מס זה מוגדר בנפרד ממס רווחי הון, ושיעוריו שונים בחלק מהמקרים). ה מס ה נגבה באמצעות חבר ה בורסה ה מחזיק את ה ניירות עבור ה לקוח ב אופן אוטומטי עם ביצוע ה מכירה או קבלת ה ריבית . עבור כל נייר ערך בתיק הלקוח, שמור "מחיר קנייה ממוצע", אשר מתעדכן מדי קנייה לממוצע המשוקלל של מחירי היחידות שקנה עד לאותו רגע, בהתאם למשקלן בהחזקותיו.

עבור כל נייר ערך בתיק הלקוח, שמור "מחיר קנייה ממוצע", אשר מתעדכן מדי קנייה לממוצע המשוקלל של מחירי היחידות שקנה עד לאותו רגע, בהתאם למשקלן בהחזקותיו. ה מס חל על ה רווח ה ריאלי ב נייר ה ערך (ב קיזוז הפסד ב ניירות ערך אחרים ש מומשו ), לפני ה עמלות ש גובה חבר ה בורסה . בעל ניירות ערך, אשר הפסיד במסחר (בלי לשקלל את עמלות הבנק) כסף, יוכל לקזז הפסדי הון מול רווחי הון באותה שנת מס.

(חבר הבורסה ישמור עבורו תיעוד של הרווחים וההפסדים שנגרמו לו מכל פעולת מכירה שביצע לאורך אותה שנת מס, וידאג למסות אותו בהתאם) כלומר, אם ירוויח רווחי הון, ואחריהם יהיו לו הפסדי הון, יוחזר לו המס ששילם עד שישלם רק עד רווח ההון הכולל עד לאותו הרגע. ניתן להעביר הפסדי הון בין שנים, באמצעות הגשת דו"ח שנתי ל מס הכנסה (ו לחסוך תשלום מיסים ב שנה ה עוקבת ), ללא הגבלה ב שנים .

עם זאת, לא ניתן להעביר רווחי הון בין שנים. (ומס ששולם בשנה מסוימת לא יחזור לאזרח אשר יפסיד אותו בשנה העוקבת) מגן מס אשר מועבר בין שנים ניתן לקיזוז מול רווחי הון אשר מתקבלים ממסחר בלבד, ולא מול דיבידנדים וריביות. התנהגות בלתי סימטרית זו יוצרת אנומליות שונות ב שוק , אשר מעודדות בעלי רווחי הון "לנעול" הפסדים באמצעות מכירת ניירות ה ערך כאשר ערכי הם נמוכים.

תכונה זו גורמת להעמקת נפילות של מניות לעיתים, מאחר שהן מערבות שיקולים שאינם קשורים לנייר בהחלטות הקנייה והמכירה של הסוחרים.

מס רווח הון


משבר מניות ה בנקים היה משבר כלכלי חריף, ש התרחש ב ישראל ב - 1983 ו הביא ל הלאמת ה בנקים ה גדולים ב ישראל , ו ל ירידה ניכרת ב ערכ ן של השקעות ה ציבור ב מניות ה בנקים ב מסגרת "הסדר מניות ה בנקים ". ב מהלך שנות ה שבעים החלו בנק ה פועלים ו מנהל ו ה דומיננטי , יעקב לוינסון, לפעול כדי לשלוט ב שערי מניות ה בנק ב מסחר ב בורסה ב תל אביב.

ב מסגרת ה פעולה , המליץ ה בנק ל לקוחותי ו להשקיע את כספ ם ב רכישת מניות ה בנק . רכישות אלו מצד לקוחותי ו אפשרו ל בנק להגדיל את ה הון ה מצוי ב יד ו ל צורך מתן הלוואות ל לקוחות , השקעות, ו כן הלאה. כדי לגרום ל לקוחות ה בנק להמשיך להשקיע ב מניות ה בנק - כלומר, כדי ש ה מניות ימשיכו להיות ערוץ השקעה מושך ל רוכשים - עסק ה בנק גם ב רכישה עצמית של מניותי ו (באמצעות קרנות ו חברות ש ב שליטת ו ), כך ש נדמה היה כי קיים ביקוש קבוע ו מתמיד ל מניותי ו , ו ש ערכ ן עולה או נשמר ב אופן קבוע. ה בנק גם העמיד ל רשות לקוחותי ו אשראי נדיב ל רכישת ה מניות , ו ב כך הצליח ליהנות גם מן ה ריבית על ה אשראי . פעולה זו של ויסות שערי ה מניות באמצעות הזרמת ביקושים מלאכותיים על – ידי ה בנק , נראתה ל בנקים כ דרך קלה ו פשוטה לגייס סכומים עצומים של כסף מן ה ציבור ו אט - אט הצטרפו ל בנק ה פועלים גם בנקים אחרים כמו בנק לאומי, בנק דיסקונט, בנק ה מזרחי , בנק אגוד ו בנק כללי.

ה בנק ה בולט ה יחיד ש לא הצטרף ל חגיגת ה וויסות , אות ה כינו ה בנקים "טיפוח", היה ה בנק ה בינ לאומי . ויסות ה מניות הביא את ה עיתונות כבר ב סוף 1976 להתייחס אל מניות ה בנקים כ אל סקטור נפרד ש שערי הן נתמך על ידי משקיעים מוסדיים, בניגוד ל מניות אחרות, אשר שערי הן נקבעים על פי היצע ו ביקוש . ב שנת 1977 הביא ה וויסות ל התעניינות ציבורית גדולה ב מניות ה בנקים ו בעקבות זאת ל עלייה חדה ב שערי הן . ה בנקים , ש רצו להימנע מ עלייה חדה כ זאת , נתנו ל שערי ה מניות לרדת ב יוני 1977 כדי להימנע מ איבוד ה שליטה ב בנקים . את פעולת ה וויסות ביצעו ה בנקים באמצעות חברות מווסתות, שכן על פי ה חוק דאז לא הייתה חברה רשאית לרכוש את ה מניות של ה .

ל דוגמה , בנק לאומי ביצע זאת באמצעות "ה חברה ל אחזקות ו פיתוח של אוצר ה התיישבות ה יהודית ", חברת בת של אוצר התיישבות ה יהודים . המימון לכך נמצא מהלוואות מקופות הגמל של הבנק ומקורות דומים, ולעיתים באמצעות רכישה הדדית בין בנקים: בנק אחד היה מוכר לבנק שני את מניותיו, ורוכש את מניותיו של השני בסכום דומה. בלחץ הרשות לניירות ערך כללו הבנקים בדוחותיהם פסקה המציינת את ביצוע הוויסות, אך הדיווחים על הוויסות היו חלקיים, מטעים, ולעיתים אף שקריים.

מול לקוחותי הם , פעלו ה בנקים ב אופן ש תואר מאוחר יותר על – ידי "ועדת בייסקי" כ פעולה ה מיוסדת על ה אינטרס של ה בנק בלבד, תוך התעלמות מ ה אינטרס של ה משקיע . עם זאת, דבר קיום ה וויסות היה ידוע ב ציבור ו פורסם בגלוי ב עיתונים . למשל, בעת הירידות בבורסה באוגוסט 1980, מהן היו פטורות מניות הבנקים בגלל הוויסות, פרסם מעריב:"מניות הבנקים המשיכו להחזיק מעמד הודות לתמיכה בלתי פוסקת מצד הבנקים, ומשקיעים מוסדיים אחרים הנתונים למרותם". תרומה חשובה ל התפתחות ה וויסות העלה מבנה ה בעלות ה ייחודי של ה בנקים .

חברת ה עובדים של ה הסתדרות ש שלטה ב בנק ה פועלים , "אוצר התיישבות ה יהודים " ב בנק לאומי ו תנועת ה פועל ה מזרחי ב בנק ה מזרחי היו בעלים ש החזיקו ב אחוז אפסי של ה הון , אך ב כל מניות ה שליטה . נציגי ה בעלים היו במשך רוב ה שנים גם חברי מפלגות ה שלטון (במיוחד "ה מערך " ו ה מפד"ל ) או מקורבים ל הן . ראשי ה בנקים , יעקב לוינסון ב ה פועלים , ארנסט יפת ב לאומי , ו אהרן מאיר ב ה מזרחי ניהלו את ה בנק עבור בעלים ש לא הבינו ו לא התערבו ב ניהול ו , ו למעשה העניקו ל מנהלים שכירים אלו יד חופשית לחלוטין לעשות כ רצונ ם . ה בנק ה חשוב ה רביעי ש הצטרף , דיסקונט, היה ב בעלות משפחת רקנאטי. ראש ו , רפאל רקנאטי, נגרר ל וויסות תחילה ב אי - רצון אך בלי יכולת לעמוד ב פיתוי , ו המשיך ב ו אחר כך מ חוסר יכולת להתנתק ממנ ו . תרומה חשובה לא פחות ל וויסות העלה מבנה ה הון ב משק ה ישראלי .

ב מהלך ה שנים ש מאז קום ה מדינה התייחסו ממשלות ישראל ל בנקים כ ערוץ ל גיוס כספים ל מימון הוצאותי הן , כש הן מכתיבות ל בנקים כיצד יושקעו כספי הם . שליטה זו, ב צירוף ל שליטה ב שער ה ריבית , אפשרה ל ממשלה " להדפיס כסף" באמצעות רכישת אגרותי ה על – ידי ה בנקים כמעט ב כל מצב. נוסף על–כך, בתחומים רבים תפקדו הבנקים על בסיס ההנחה כי הלוואותיהם או השקעותיהם בגורמים הכלכליים המרכזיים במשק הישראלי, כמו חברות הסתדרותיות, קיבוצים, מושבים וכדומה, נעשות לפי רצונו של השלטון וכי הממשלה תהיה ערבה לכספי הלוואות אלו במקרה הצורך. שילוב זה, של בעלות בלא אחריות, הנחה ש ה ממשלה תכסה כל הפסד, ו עמדת עוצמה מול ה שלטון , הוביל את ה בנקים ל תחושה כי ב יכולת ם לעשות כ רצונ ם , בלי ש יאלצו לשלם על – כך את ה מחיר .

הבנקים החלו לעשות שימוש בכלי הוויסות כדי להשיג "כסף קל" בהנפקות חוזרות ונשנות של מניות, עד שבתחילת שנות השמונים כבר היוו מניות הבנקים למעלה מ-90 אחוז מכלל המניות המונפקות בבורסה. ב כסף ש גייסו השתמשו ה בנקים כדי להעניק הלוואות ו להשקיע כספים, פעמים רבות בלי בחינה נאותה של יציבות ו של ה לווה . נוסף על כך, ב סוף שנות ה שבעים ו ב תחילת שנות ה שמונים התרחבו ה בנקים ב מהירות עצומה, הוסיפו אלפי עובדים ו בנו מאות סניפים (תופעה ש כונתה על – ידי "ה גשש ה חיוור " ב בדיחות ה דעת "בנק ב כל חור"). מנהלי הבנקים והפקידים הבכירים בהם העניקו לעצמם משכורות עצומות והוציאו כספים שתאמו את רווחי הבנק הנומינליים, אך לא היו קשורים לרווחיותו הריאלית. ה בנקים ה גדולים התמכרו ל כסף ה קל , אך במהרה הפך זה ל מלכודת .

כמו ממשלת ישראל, שאף היא חששה ממיתון, נרתעו גם הבנקים מכל צעד שיבטא צמצום או כיווץ בהוצאותיהם, בהתאם להכנסותיהם הריאליות. החשש היה גם לכיסם ולמשרתם של בכירי הבנק, אך נבע גם מהעובדה שצמצום כזה היה מציב את הבנק שהיה נוקט בו ראשון בעמדת נחיתות לכאורה אל מול הבנקים האחרים שהיו ממשיכים במצגת "עסקים כרגיל". מוסדות ה שלטון ו גורמי ה פיקוח , ו ב ראש ם שרי ה אוצר יגאל הורביץ ו יורם ארידור, מנכ"ל משרד ה אוצר יעקב נאמן, נגידי בנק ישראל ארנון גפני ו משה מנדלבאום, ה מפקחים על ה בנקים עודד מסר ו גליה מאור, יו"ר ה רשות ל ניירות ערך מיכאל ארנון, ה ממונה על שוק ה הון בן - עמי צוקרמן - כולם ידעו על ויסות ה מניות , אך לבד מ אזהרות חלושות, אות ן פטרו יפת, מאיר ו שות' כ לאחר יד, נמנעו מ פעולה כלשהי או אפילו מ אזהרת ה ציבור .

יתרה מ זאת , שר ה אוצר ארידור אף אמר ב טלוויזיה ב אותם ימים, ש לו היה ל ו כסף להשקיע, היה משקיע ב בורסה . ה הבטחה ש ב יסוד פעולת ה וויסות או ה " טיפוח " הייתה ל עלייה מתמדת ב שערי מניות ה בנקים , בלי תלות ב מצב ה כלכלי ב משק , צמיחה או שפל, עלייה או ירידה ב בורסה .

קביעת שער מלאכותי העולה תמיד למניות גרמה בהדרגה לניתוקן מכל מציאות כלכלית ממשית ולהיווצרות בועה כלכלית - מצב שבו כל הגורמים ממשיכים להשקיע סכומים הולכים וגדלים של כסף עבור תמורה הולכת ופוחתת. כל הנפקה וכל השקעה של הבנקים בהמשך טיפוח המניות ערערה את יציבותם, שכן חלק גדל והולך של כספם הושקע לא בהלוואות מניבות אלא בעצם קיומו והמשכו של הוויסות. נוסף על כך, ככל שגדל היקף שוק מניות הבנקים, כך קטנה השפעת פעולת הוויסות של הבנקים, שכן כל אגורה שהושקעה על–ידם היוותה חלק הולך וקטן בכלל ההון המושקע במניות. אחוז העלייה מעל לעליית המדד שהניבו מניות הבנקים הלך וירד, משיעור של 41 אחוז מעל למדד בשנת 1980, ל-34 בשנת 1981 ו-28 אחוז בשנת 1982.

מסלולי השקעה אחרים, ו במיוחד רכישת דולרים, הפכו ל מסלול חלופי מושך יותר, ו ה בנקים נאלצו לגייס עוד ו עוד כספים מ מקלטי ה מס של הם ב חו"ל כדי להמשיך ו לקיים את אשליית ה השקעה ה " בטוחה " ב מניותי הם . ב שנים ש קדמו ל פרוץ ה משבר , פעולות ויסות שערי ה מניות איפשרו את קיומ ו של שוק פעיל ל מניות בנקאיות.

ה ציבור העדיף את ה השקעה ב מניות על פני השקעה אחרת, אפילו ל טווח קצר. ב שוק ה מניות ניתן היה למכור מניות חדשות ב סכומים ניכרים ל ציבור . היו מקרים ש ב הם היה ה בנק מעמיד ל רשות ה לקוח אשראי ב סכום זהה ל סכום ש ב ו רכש מניות חדשות. ה הנחה הייתה כי ה הכנסה מ עליית שער ה מניה תהיה גדולה יותר מ סכום ה ריבית ש יהיה על ה לווה לשלם ל בנק . ויסות שערי מניות ה בנקים גרם ל תופעה ה מקובלת ב שווקים בכלל ו גם ב שווקים ה פיננסיים : כאשר ה שוק ה משני , ה שוק ל סחורה משומשת, ב ניירות ערך - ה בורסה ל ניירות ערך, פועל ב מגמת עלייה, ה יזמים מצליחים למכור סחורה נוספת ב שוק ל סחורות חדשות ו מנפיקי ניירות ערך מוכרים מניות נוספות ב שוק ל הנפקות חדשות: מילוות מדינה, איגרות חוב, אופציות. ממדי ה הון ה עצמי עלו ל רמה ש ב ה ה מוסדות ה פיננסיים מ חו"ל נתנו אמון ב איתנות ה כספית של ה בנקים ה מקומיים .

הלימות ה הון עמדה ב דרישות שוקי ה כספים ה בינ לאומיים , ו ה אמון ש ל ו זכו ה בנקים איפשר ל הם להגדיל את ה אמצעים ה פיננסים ש הועמדו ל רשות ם . הבנקים בישראל לוו ממוסדות פיננסיים מחו"ל סכומים הולכים וגדלים. ה מנוף פיננסי ש נוצר היה ב תהליך עלייה. כך, ה הון ה עצמי ה מוגדל איפשר ל בנקים לקבל עוד אמצעים ל עשיית עסקים: מתן הלוואות ל אוצר ה מדינה ו ל חברות עסקיות ו הפקדת פיקדונות נוספים ב מוסדות כספיים. למעשה מדובר בתופעה שיש לה שני היבטים:

ויסות שערי ה מניות עודד את ה ציבור להשקיע ב מניות ה בנקים ו במקביל איפשר ל בנקים להגדיל את היקף עסקי הם .

כך החלו ה בנקים (בנק ה פועלים, בנק לאומי, בנק דיסקונט, בנק ה מזרחי, בנק אגוד ו בנק כללי) ב פעולות ל וויסות מחירי מניותי הם . ה בנק ה בינ לאומי לא נהג ב שיטה זו. ב תחילת שנת 1983 התחולל משבר ב שוק ה מניות , כולל ב מניות בנקים.

ה היצעים ה כבדים ב מניות חייבו את ה בנקים להשקיע סכומים גדולים מאוד ב שמירת יציבות מניותי הם . ל ראשי ה אוצר ו ל נגיד בנק ישראל היה ברור כי ה מצב ה קיים אינו יכול להימשך. נגיד בנק ישראל, משה מנדלבאום, שר ה אוצר , יורם ארידור, ו מנכ"ל ה אוצר , פנו אל ה בנקים ב מהלך ה חודשים ינואר - מרץ 1983, ב דרישה לצמצם ב הדרגה את ה וויסות . ראשי ה אוצר נמנעו לחשוף ל ציבור כי הפעילו לחץ על ה בנקים מ חשש ל יצירת פאניקה. ראשי ה אוצר ביקשו לבצע פיחות גדול ש ישמש אמתלה ל הפסקת ה וויסות . אך ה פיחות ש בוצע ב אוגוסט , ב שיעור של שמונה אחוזים, לא הביא ל תוצאה ה מבוקשת . היצעי מניות ה בנקים נמשכו גם ב חודשים ה באים . ב ספטמבר הגיעו ה היצעים ל שיא חדש. ה ציבור מכר ב התמדה את מניות ה בנקים ו קנה ב מקומ ן דולרים. ב - 2 ב אוקטובר 1983 פרץ ה משבר ב כל עוז ו : ב אותו יום מכר ה ציבור מניות בנקאיות ב סכום ה גבוה מ ה מכירות ש בוצעו ב כל חודש ספטמבר.

אחרי יום נוסף של היצעים גדולים, הופיע שר ה אוצר ב טלוויזיה ו טען : "לא ניתן ל ציבור להכתיב ל נו את ה מהלכים ". הכחשת ו של ארידור הבהירה היטב כי ב שלב זה ה ציבור דווקא כן מכתיב ל ממשלה את ה מהלכים . היה ניסיון להגביל קניית דולרים כך ש ל ציבור לא יהיה כדאי למכור את ה מניות ש ב רשות ו . ה משבר גבר ב - 5 ב אוקטובר .

ב בורסה הופיעו היצעים גדולים של ה מניות . למחרת, ב - 6 ב אוקטובר , ש זכה ל כינוי "יום חמישי ה שחור " הייתה הסתערות המונית של מוכרים. היה ברור ל כל כי ה התמוטטות היא עניין של ימים ספורים. ה בנקים הצהירו כי אינם מסוגלים עוד לקלוט היצעים נוספים בלי מימון מ ה מדינה . ב פגישה ב בית ו של שר ה אוצר הוצע לבצע את תוכנית בנק ישראל: לתת ל מניות ליפול ל רמה נמוכה יותר ו ב סכום משוער, עד 20 מיליארד ש"ח, לרכוש את ה מניות . אברהם יוסף שפירא, יושב ראש ועדת ה כספים של ה כנסת , הציע להפסיק את ה וויסות , אך להעניק ערבות מדינה ל מניות ה בנקאיות ש בידי ה ציבור , ו כך היה. ה בורסה נפתחה שוב ב - 24 ב אוקטובר לאחר ש בוצע פיחות של 23 אחוז ב שער ה שקל . חלק מ ה ציבור , ש לא קבל את הצעת ה ממשלה , מכר את מניותי ו ב שער נמוך ב - 17 % מ שער ה מניות בטרם הופסק ה מסחר ב בורסה . מדיניות ה גורמים ב משק ל וויסות שערי מניות ה בנקים , ש הביאה ל משבר מניות ה בנקים פורסמה בדיעבד.

ה שיקולים ו ה מסמכים ש הוצגו בפני "ועדת בייסקי" ו בתי ה משפט היו אלה ש נחשפו ל ציבור אחרי ה משבר . כמו כן, היו שינויים ב ראשי ה משק : ב תקופה ה רלוונטית התחלפו ארבעה שרי אוצר ו שלושה נגידי בנק ישראל. ועדת בייסקי ו בתי ה משפט לקחו עובדה זו ב חשבון ו כמעט לא ניתן היה להצביע ישירות על אחריות ם של ה גורמים ה ציבוריים ל משבר ה מניות . לא כן באשר ל בנקים , ה צמרת ה ניהולית נשארה ב רוב ה תקופה אותה צמרת.

ה ביקורת ה חריפה ביותר הופנתה כלפי ה בנקים : נטען כי ה סוחרים מ טעם ה בנקים ב בורסה הגדילו, ב אורח מלאכותי, את נתוני ה ביקוש ל מניות ו הביאו ל עליית שערי הן .

כך הגבירו ה בנקים את יכולת ם לגייס הון מ ה ציבור ב מסגרת הנפקות חדשות, ב רוב ה תקופה , ש ב ה בוצע ה וויסות . מנהלי ה בנקים פעלו, ב לשון בית ה משפט : ב אופן ספציפי בית ה משפט ביקר את הנהלות ה בנקים על מדיניות ם ב תחום שיווק ה מניות ו ה ייעוץ ה ניתן ב בנקים .

הופעלה מערכת ממוסדת ו מסועפת של מנגנוני ייעוץ ש היו מצויים ב סניפי ה בנקים . מ נגד ניצב ציבור בעלי עסקים ו אזרחים מן ה שורה , ה מבקשים להבטיח את כספ ם ו שואלים עצה ו הדרכה ב סניפי ה בנקים ש אלי הם הם מורגלים לפנות ו ש עמ ם הם עוסקים דרך שיגרה. תגובת בנק לאומי ל קביעת בית ה משפט הייתה כי " מ סיבות שונות, תמכו ממשלת ישראל ו בנק ישראל ב נהירת ה ציבור אל מניות ה בנקים ".

משרד ה אוצר קבע את תנאי גיוס ה הון ב שוק ניירות ה ערך .

הסדרי ה הצמדה היו ב שליטת ו ו כך גם הקצאת משאבי ה הון ל סקטורים ב משק . אוצר ה מדינה היה מצוי ב תקופה ה נתונה ב מצוקה . ל הבטחת יציבות ה משק הוא נזקק שוב ו שוב ל מאמצים כבירים ב גיוס הון מן ה ציבור ו במיוחד משאבים כספיים ש מקור ם ב ארצות חוץ. בשל מגבלות מדיניות כגון השפעות ה חרם ה ערבי , התקשתה ה מדינה לגייס ב אופן ישיר הון ו השקעות כספיות מ חוץ ל ישראל , ו לשם כך נזקקה ל עזרת ם של ה בנקים ה גדולים ה פועלים ב ישראל , אשר ל הם היו מהלכים ו מוניטין רב ב שוקי ה כספים ב עולם . כך התפתחו ו נקשרו יחסי גומלין עד כדי תלות הדדית בין ה רשויות ה מופקדות על שוק ה הון ו ה עומדים ב ראש ן , לבין ה בנקים ו מנהלי הם . ה בנקים הצליחו ב משימת ם בשל ה תדמית ה יציבה ש נהנו ממנ ה ב חו"ל ו בשל ה אמינות ש רכשו עם ה שנים ו ה מוניטין ש קנו ל עצמם אצל בעלי ה ממון . משה מנדלבאום, נגיד בנק ישראל ב תקופה ה רלוונטית , טען כי בפני ה בנקים עמדו קשיים בלתי נסבלים ב שמירה על הלימות ה הון של הם ב תנאי ה אינפלציה .

בין ה יתר התבטא ה נגיד : משרד ה אוצר לא היה מוכן ל כך .

מנכ"ל ה אוצר סדן טען כי יש בעיה פרגמטית: "ה בנקים של נו הם מקור ה הלוואות של מדינת ישראל. הם לווים ב חו"ל ו כוח ם נובע מ ה עובדה ש הם אינם ממשלתיים". סיכום בנק ישראל היה ש ה בעיה היא ה אינפלציה .

רק מדיניות חדשה כוללת עשויה להביא ל הפסקת פעולות ה וויסות . ה בורסה ל ניירות ערךב תל אביב המליצה להקים גופים אשר יהיו מוכנים לקבל על עצמם "לעשות שוק" ב ניירות ערך.

הנהלת ה בורסה סברה כי יהיו סוחרים ש יהיו מוכנים להחזיק מלאי מסוים ל מטרת מסחר. אם יקבעו עושי שוק ב ניירות ערך יוכלו אלה לפעול ב התאם ל נהוג ב בורסות של לונדון ו ניו יורק. מנהל ה בורסה הגדיר את מושג ה וויסות כך: "התערבות ב מסחר ב נייר ערך ב תגובה על מצבי ביקוש או היצע ה עלולים לגרום ל תנודות שער חריפות, תוך היקף עסקות קטן יחסית ל מקובל ב נייר ערך זה". ב פועל , ב תקופה ש קדמה ל משבר ו אולי גם לאחרי ו , לא רק ב מניות ה בנקאיות , מילאו תפקיד זה גורמים קיימים ב בורסה ל ניירות ערך.

רק ש תפקיד ם לא מוסד כ מקובל ב בורסות ל ניירות ה ערך ב ארצות ה מפותחות . רשות ניירות ערךקבעה כי נושא ה וויסות חייב למצוא את ביטוי ו ב תשקיפים אשר צריכים לגלות ב דרך נאותה את דבר ה וויסות ו גם את היקפ ן של פעולות ה וויסות ה מבוצעות ב מסחר ב בורסה .

ה רשות דרשה לגלות את היקף פעולות ה וויסות ב תשקיפים . כן שאפה ה רשות לקבוע הבחנה בין פעולות ויסות לגיטימיות לבין אלו ה נראות ל ה כ פסולות . עד ל פרוץ ה משבר , ה רשות טרם הספיקה להתקין כללים ו הנחיות מחייבות ב נושא ה וויסות . בעלי ה שליטה ב בנקים - חברת ה עובדים של ה הסתדרות ב בנק ה פועלים , אוצר התיישבות ה יהודים ב בנק לאומי ו תנועת ה מזרחי ב בנק ה מזרחי - לא התערבו ב מדיניות ויסות מניות ה בנקים .

חברי ה דירקטוריונים של ה בנקים היו ב רוב ם אנשי משק ש נזקקו ל שירותי ה בנקים ו נבחרי ה ציבור . ראשי ה בנקים - גיורא גזית ב בנק ה פועלים , ארנסט יפת ב בנק לאומי ו אהרן מאיר ב בנק ה מזרחי - נחשבו על ידי בעלי ה שליטה ב בנק ל מומחים ב בנקאות , ו הייתה ל הם יד חופשית לנהל את ה עסק ה בנקאי ב התאם ל מומחיות ם . בנק דיסקונט, ב בעלות משפחת רקנאטי, הצטרף אף הוא ל פעולות ויסות שערי ה מניות . הייתה זו ה דרך ה יחידה לשמור על חוג לקוחות ה בנק הן בתור משקיעים ב מניות ו הן ב מסגרת מקבלי אשראי. בעקבות ה משבר ב בורסה הגיש מבקר ה מדינה מסמך ביקורת ו בעקבותי ו החליטה ה וועדה ל ענייני ביקורת ה מדינה של ה כנסת , ב ינואר 1985, על הקמת ועדת חקירה ממלכתית.

שם ה וועדה ה רשמי היה "ועדת ה חקירה ל עניין ויסות מניות ה בנקים " ו ל ראשות ה וועדה מונה משה בייסקי - שופט בית משפט ה עליון ו השתתפו ב ה ה שופט ורדימוס זיילר ו ה פרופסורים זאב הירש - ניהול בינלאומי, מרשל סרנת - מינהל עסקים ו השקעות ו דניאל פרידמן - משפטים. ב אפריל 1986 הגישה ועדת בייסקי את מסקנותי ה . ה וועדה הגיעה ל מסקנה כי ה משבר ב אוקטובר 1983 נבע ב אופן ישיר ו ברור מ וויסות ה מניות .

ה וועדה הצביעה על ה עבירות ה פליליות ש לכאורה בוצעו ב מהלך ה וויסות : בעקבות מסקנות ה וועדה הודחו ארבעה מבין ראשי ה בנקים ה מסחריים ש וויסתו את מניותי הם .

כן נקבע כי הם לא ימלאו יותר כל תפקיד בכיר ב מערכת ה בנקאות ה ישראלית , על שלוחותי ה ב ארץ ו ב חו"ל . נגד עובדי ה ציבור , ב משרד ה אוצר , ב בנק ישראל ו אחרים , לא הוסקו מסקנות כלשהן, אף ש ה דו"ח קבע כי נהגו ב רשלנות ו ב חוסר אחריות.

נגיד בנק ישראל, משה מנדלבאום, נאלץ להתפטר מ תפקיד ו , אך אחרים המשיכו לפעול ב מערכת ה כלכלית ו אף ב מערכת ה בנקאות . מסקנות ה וועדה ב תחום ה מנהלי היו ש יש להפריד בין ניהול עסקי בנק מסחרי לבין ניהול תיק ה השקעות של קופות ה גמל ו קרנות ה נאמנות . ה יועץ ה משפטי ל ממשלה , יוסף חריש, החליט כי די ב הדחת ם של ראשי ה בנקים ה מסחריים ש וויסתו את מניותי הם , ו אין עניין ל ציבור ב המשך ה תביעה ב מישור ה פלילי .

כנגד החלטה זו הוגשה עתירה ל בג"ץ ו זה החליט להפוך החלטה זו ו קבע : ב שנת 1990 הועמדו ראשי ה בנקים ו חמישה רואי חשבון ל דין פלילי ב בית ה משפט ה מחוזי ב ירושלים , ו הם נמצאו אשמים ב עבירות שונות על ידי ה שופטת מרים נאור .

מרבית ה מורשעים ערערו על הרשעת ם ל בית ה משפט ה עליון , ו זה קיבל חלק מ ה ערעור ו דחה חלק אחר, ו הקל ב עונש ם של ה מורשעים . לאחר ה משבר , ו למרות המלצות ועדת בייסקי, המשיכו ה בנקים לעמוד מאחורי ה השקעות ה עקיפות ב בורסה באמצעות קרנות ה נאמנות , קופות ה גמל ו שוק ה הנפקות ה חדשות .

בתחילה ניסו ה בנקים למנוע יישום של חלק מ המלצות ה וועדה , בייחוד אלה ש עסקו ב הפרדת שוק ה הון מ התערבות ה בנקים . ב מובנים רבים גם העברת ה שליטה על ה בנקים ל ידי ה ממשלה פעלה ל טובת ה יחס ה מקל ל בנקים . מצב זה תרם אף ל משברים נוספים ב בורסה , אם כי ב קנה מידה קטן לעומת ה משבר ב שנת 1983. לעומת זאת, חדלו ה בנקים לתת אשראי ל קניית מניות חדשות. לאחר ש מדינת ישראל הצליחה למכור את רוב מניות ה בנקים ש היו ב בעלות ה הוקמה ב שנת 2004 ועדת בכר.

ה וועדה הגיעה ל אותן מסקנות כמו אלו של ועדת בייסקי עשרים שנים קודם ל כן : יש להפריד בין ניהול ה בנקים לבין ניהול קרנות ה נאמנות ו קופות ה גמל , הוצע לאפשר מתן הלוואות ל ציבור גם על – ידי גורמים חוץ בנקאיים, כמו חברות ביטוח. במקביל, ל בנקים הותר לעסוק גם ב עסקי ביטוח. מסקנות אלו אושרו על – ידי ה ממשלה ו ה כנסת ו נכנסו ל תוקף ב סוף 2006. ה בנקים חויבו למכור את מניות ה חברות ש ניהלו את קרנות ה נאמנות ו קופות ה גמל ש היו ב ניהול ן . ב פועל , עד ל סוף שנת 2006, מכרו ה בנקים את רוב ה מניות , ש היקנו ל הם את ניהול קרנות ה נאמנות ו קופות ה גמל ל חברות ביטוח ו ל חברות פרטיות. במקביל, אושר ב חוק ל בנקים לקבל דמי הפצה מ ה קרנות ו ה קופות , כ נהוג ב מכירת ניירות ערך ל ציבור . ב תחום ה חשבונאות , פס"ד ה בנקאים הוביל ל דיווח חשבונאי על פי ה סטנדרט ה כפול .

משמע ו של עיקרון זה הוא ש לא די ב כך ש ה דו"חות ה כספיים יקיימו כללי חשבונאיים מקובלים אלא עלי הם גם לשקף נכונה את מצב ו ה עסקי של ה תאגיד . להלן מובא לוח ה זמנים ל אירועים ה קשורים ב פרשת ויסות ה מניות .

שיר זה היה שיר ה נושא ב אלבום ש הוציא ה זמר ב שנת 1985.

משבר מניות הבנקים (ישראל, 1983)