התארכותו של קפיץ כתלות בכוח הפועל עליו מתוארת בקירוב מאוד טוב על - ידי חוק הוק ( Hooke's law ) . החוק אומר כי התארכותו של קפיץ יחסית לעומס המופעל עליו , כל עוד לא עברנו את גבול האלסטיות .

כל הזכויות שמורות להאנה - ברברה . © Hanna Barbera Productions Inc.

מערכות המצייתות לחוק הוק . מתוארות על - ידי המשוואה :

F= - kx

כאשר F הוא הכוח המחזיר של הקפיץ , x הוא המרחק בו הקפיץ נמתח או נדחס , ו - 4הוא קבוע הקפיץ , קבוע הכוח .

בהתאמה , האנרגיה ה " מאוחסנת " בקפיץ הינה U 51ת 2ת42 חוק הוק נוסח על - ידי רוברט הוק ( Robert Hooke , 1635-1703 ) עוד במאה ה - 17 , כפי הנראה ב - 1676 .

מאת : ד"ר לירן שמשי

המחלקה לפיזיקה של מערכות מורכבות

מכון ויצמן למדע

הערה לגולשים

אם אתם חושבים שההסברים אינם ברורים מספיק או אם יש לכם שאלות הקשורות לנושא , אתם מוזמנים לכתוב על כך בפורום . אנו נתייחס להערותיכם . הצעות לשיפור וביקורת בונה תמיד מתקבלות בברכה .

היי

האם יש הבדל בחישובים בין קפיץ רגיל לקפיץ פיתול ?

באיזה יחידות משתמשים

F = - kx

N     m     -> יח' F זה ב - N ( ניוטון ) , יח' x זה ב - m ( מטר )

כלומר לשוויון נדרש ש- k יהיה ביח' 5/ת .

מבחינה פיזיקלית זה אומר שכאשר נמתח או נכווץ 1) – > כמה /ים/כוח הקפיץ יפעיל ? - > ככל שקבוע הקפיץ k גדול יותר אנו נרגיש כוח חזק יותר במתיחה או כיווץ של הקפיץ .

How do you calculate the elongation of a spring? Ruth

איך מחשבים התארכות של קפיץ? רות


יש כאן ערבוב של שני מושגים הופכיים ולכן אבהיר קודם את המושג היתוך גרעיני .

היתוך ( מיזוג ) גרעיני ( Nuclear fusion ) - גרעיני אטומים קלים מתמזגים לגרעין כבד יותר .
זהו התהליך המתרחש בשמש ובכוכבים אחרים והוא האחראי לאור ולחום שאנו זוכים לו על פני כדור הארץ ( בכוכבים מתמזגים בעיקר גרעיני מימן להליום ) .
לחילופין , זהו גם התהליך המתרחש בפצצת מימן .
בתהליך ההיתוך המסה של הגרעין הכבד קטנה יותר מסכום המסות של הגרעינים הקלים , ההפרש הופך לאנרגיה בכמות עצומה .

לעומתו בתהליך ביקוע גרעיני Nuclear fission ) ) מתרחש תהליך הפוך ; גרעין אטום של יסוד מסוים מתפרק לגרעינים של יסודות קלים יותר תוך כדי פליטה של נויטרונים ואנרגיה רבה .
ביקוע גרעיני מתרחש בטבע באופן רגיל ביסודות רדיו - אקטיביים .
תופעה זו נרתמה לטובת האנשות בתחנות כוח גרעיניות ולצערנו הרב גם בפצצות אטום .

תהליך ההיתוך הגרעיני מפיק אנרגיה רבה ( אפילו יותר מביקוע גרעיני ) ולכן מחקרים רבים בוצעו בניסיון לרתום את התופעה לטובת האנושות .
אחת הבעיות היא שהתהליך מתרחש במרכז כוכבים מסיביים בטמפרטורה של עשרות מליוני מעלות , הרבה מעל לטמפרטורה עבודה מעשית במעבדה ובתעשייה .
לכן במשך שנים רבות ניסו להגיע לפתרון הבעיה בדרכים שיאפשרו את פעולת ההיתוך בטמפרטורות נמוכות יותר .
מכאן השם " היתוך גרעיני קר " .
הכוונה לאו דווקא היתוך קר ממש אלא בטמפרטורות הרבה יותר נמוכות מאשר במרכזי כוכבי הלכת , טמפרטורה שניתן יהי להפיק במעבדות ובתחנות כוח .

עד היום מספר מעבדות הכריזו בעבר על הצלחתן בביצוע היתוך קר אך כל הניסיונות לשחזר ולחזור על התוצאות ע"י חוקרים אחרים כשלו ( אחד מאבני היסוד של המדע הוא שניתן לחזור על אותו ניסוי ע"י חוקרים שונים ולקבל את אותן תוצאות ) .
ב 1989 שני חוקרים מאוניברסיטת יוטה ( סטנלי פונס ומרטין פליישמן , Stanley Pons , Martin Fleischmann ) דיווחו על הצלחה לבצע היתוך קר , הם אפילו פרסמו מאמר בעיתון יוקרתי .
הם תיארו תהליך מבוסס אלקטרוליזה ( פירוק חומר כימי ע"י העברת זרם חשמלי ) שגרם לפירוק מתכות כמו פלטינה בתוך מים כבדים ( מים שמרכיב המימן שבהם הוא איזוטופ מימן כבד ) .
לאחר זמן קצר יחסית התברר שהיו טעויות בניסוי ( יש אף שטענו לרמאות ממש - אך אין הוכחה לדבר ) והתברר שגם ניסוי זה נכשל .
בין 1992 ל 1997 היה ניסיון נוסף שנתמך ע"י משרד האנרגיה של יפן אך גם הוא כשל .
ב 2002 הצי האמריקאי חשף שהם עובדים על היתוך קר מאז 1989 , בינתיים ללא הצלחה .

חלק מהמתקן בניסוי הצי האמריקאי ( ויקיפדיה )

כיום , " החזית החמה " בהיתוך הקר היא " היתוך - בועות " ( bubble fusion ) .
הרעיון הוא להפציץ בועות בגלי קול הגורמים לקיר הבועה לקרוס מספר רב של פעמים בשנייה ותוך כדי הקריסה הטמפרטורה בתוך הבועה עולה ונפלטת אנרגית אור ; התהליך קרוי .
Sonoluminescence .

התיאוריה היא שהטמפרטורה ( המוגבלת לתוך הבועה ) גבוה מספיק כדי ליצור תהליך של היתוך .
אולי לא מדובר כאן בתהליך היתוך קר במובן המילולי אך אם התיאוריה נכונה זהו תהליך שאפשר לבצע אותו במעבדה .

ב 2002 התפרסם מאמר הטוען שהצליחו להוכיח תגובת היתוך בתהליך זה .

ההוכחה הייתה על פי מדידה של פליטת נויטרונים ( הנפלטים בתהליך היתוך ) .
בדיקות חוזרות עם גלאים יותר מדייקים הראו שפליטת הנויטרונים מתאימה לפליטה רנדומאלית טבעית ואין לה קשר ישיר בזמנים עם קריסת הבועה .
כרגע הנושא עדיין לא נזנח ואין ספק שנשמע עליו עוד רבות .
עדכון שנוסף ביוני 2009 :
בשבועות האחרונים הנושא קיבל עניין חדשותי מחודש לאחר תוכנית 60 דקות ( 60 minutes ) של רשת CBS התוכנית הזכירה את חברת superwave fusion , חברה ישראלית העוסקת בתחום .

הנושא של אנרגיה זמינה וזולה הוא נושא חם כיום אך הנושא לא חדש .
במשך מאות שנים ניסו מדענים ( או כאלו שרצו שיקראו להם מדענים ) ליצור מכונות שיפיקו יותר אנרגיה ממה שהושקע בהם .
למכונות אלו על סוגיהם השונים קוראים מכונות תנועה מתמדת ( פרפטום מובילה ) והן בלתי אפשריות וסותרות את חוקי התרמודינאמיקה .
למרות זאת גם כיום יש אנשים המנסים ליצור מכונות כאלו .
גם למדינת ישראל יש דף בהיסטוריה המוקדש לנושא זה ...

מאת : ד"ר מאיר ברק

המחלקה לביולוגיה מבנית

מכון ויצמן למדע

הערה לגולשים

אם אתם חושבים שההסברים אינם ברורים מספיק או אם יש לכם שאלות הקשורות לנושא , אתם מוזמנים לכתוב על כך בפורום .
אנו נתייחס להערותיכם .
הצעות לשיפור וביקורת בונה תמיד מתקבלות בברכה .

לחברה קוראים אנרג' טיקס טכנולוג'יס .
זו חברה אמריקאית בעלת סניף ישראלי .

http:// /ַת0ת//ת4תת /תתת /ַתתת/תתת .co.
il/

יש פה 3 כתבות בנושא

שלום

למה משקיעים בכורים גרעיניים ובאנרגיות מתחדשות , יותר מאשר משקיעים במחקר על היתוך קר , הרי הוכח שזה עובד חלקית ( לפי הכתבה של 60 דקות ) ?

היתוך קר הוא הגדרה של תהליך .

איך התהליך מתרחש זה כבר סיפור אחר ויש אפשרויות שונות ( כפי שמוסבר בתשובה וכן בתוכנית שהזכרת ) .

התהליך אפשרי אולי מבחינה פיזיקאלית אך מכאן ועד ליישום הדרך ארוכה ולעיתים יקרה מאוד .

ברור שיש עדיפות כלכלית להשקעה בטכנולוגיה יותר מבטיחה ( בייחוד שההשקעה מבחינה כספית יותר קטנה ) מאשר להשקעה ענקית בטכנולוגיה שאולי יצליחו מתי שהוא בעתיד ... וכו' .

מעבר לכך אחרי הפרסומים שהוכחו כשגויים בעבר אנשים נזהרים מאוד בתחום , כך שיש כאן אוסף של סיבות ( כמו בהרבה מקרים אחרים ) .

Is there a future for cold fusion (fission of the atom at room temperature)? Ariel

האם יש עתיד להיתוך הקר (ביקוע האטום בטמפ' החדר)? אריאל

היתוך_גרעיני

ביקוע_גרעיני

יתוך_גרעיני_קר

מרטין_פליישמן

ה_צי_ה_אמריקאי

להוכיח_תגובת_ה_יתוך_ב_תהליך_זה

פליטת_ה_נויטרונים

תוכנית_60_דקות

ה_נושא_של_אנרגיה_זמינה_ו_זולה

הן_בלתי_אפשריות_ו_סותרות_את_חוקי

אתם_חושבים_ש_ה_הסברים_אינם_ברורים

אנרג_טיקס_טכנולוגיס


על פי הפיסיקה הקלאסית כל המגנטים הם דו קוטביים בהגדרה ( בעלי קטבים הופכיים הנמשכים אחד לשני ) .
בשנת 1931 חזה פיזיקאי בריטי בשם פול דיראק שמגנטים חד קוטביים אפשריים ( מונופול ) .
הוא ביסס זאת על הסימטריה החלקית הקיימת בין התיאוריה החשמלית והמגנטית ( מונופול מגנטי יוכל להסביר את הקוונטיות הנצפית של המטען החשמלי ) .
כיום תיאוריות שונות כמו תורת ה " על - מיתרים " חוזות אף הן את קיומם של מגנטים חד - קוטביים .
למרות ההוכחות התיאורטיות , וניסויים שנערכו ב 1975 ו 1982 שרמזו על תוצאות חיוביות , עד היום מעולם לא נצפה מצב כזה לאשורו .

תמונה נלקחה מויקיפדיה

מאת : ד"ר מאיר ברק

המחלקה לביולוגיה מבנית

מכון ויצמן למדע

הערה לגולשים

אם אתם חושבים שההסברים אינם ברורים מספיק או אם יש לכם שאלות הקשורות לנושא , אתם מוזמנים לכתוב על כך בפורום .
אנו נתייחס להערותיכם .
הצעות לשיפור וביקורת בונה תמיד מתקבלות בברכה .

הסיבה לאיצמציאת מגנט חד קוטבי טמונה בתהליך של יצירת מגנט :

כאשר כדור הארץ היה גוש עגול ורותח וקליפתו התחילה להתקשות בהדרגה ליבתו ( מצב שאנו " חווים " גם היום ) המשיכה להיות נוזלית וסבבה סביב ציר כדור הארץ דבר שיצר שדה מגנטי , אותו שדה מגנטי הפעיל מומנט מגנטי על הקליפה החיצונית של כדור הארץ שהתחילה להתקשות , כתוצאה מכך חומרים מסוימים במצב אופטימלי שבאו באינטראקציה עם אותו מומנט מגנטי התקשו והסתדרו במצב שש " נדבקו " בדיפול לפי דיפול כדור הארץ

אל פי המאמר לא יתכן מגנט חד כותבי אך אל פי הסימטריה החלקיקית הפשר לחצות את המגנט לשניים אל ידי מסור מיוחד האטוף באפקת יעלומים ולקבל שני מגנתים חד קותביים

האם ייתכן מגנט חד קוטבי? יותם

ה_סימטריה_ה_חלקית

תיאוריות_שונות

מגנטים_חד_-_קוטביים

אתם_חושבים_ש_ה_הסברים_אינם_ברורים

ליבת_ו__מצב_ש_אנו_

אותו_שדה_מגנטי_הפעיל_מומנט_מגנטי_על


ההגדרה הנכונה לבצל ושום אינה פקעת ( corm ) כי אם בצל ( bulb ) .

בצל ( התמונה נלקחה מויקפדיה )

פקעת ( התמונה נלקחה מויקפדיה )

ההבדל הוא שהבצל הינו קנה שורש מעובה או אגד של עלים שעברו התמחות והתעבות ( גלדים ) כאיבר אגירה תת קרקעי בעוד שהפקעת הנה חלק מהגבעול שעבר התמחות לשמש כאיבר אגירה תת קרקעי ; במהלך ההתמחות הגבעול או העלה התעבו ואיבדו את צבעם הירוק ( קרי - איבד את הכלורופיל ואת היכולת לבצע פוטוסינתזה ) .

הבצל והפקעת אופייניים לצמחים גאופיטיים ( Geophyte ) בהם בשלב מסוים בחיי הצמח ( לרוב בזמן עקה כמו חורף קר ) כל החלקים שמעל הקרקע מתים ונותר רק איבר האגירה התת - קרקעי .
תפקיד הפקעת והבצל הם לאגור חומרי מזון לקיום הצמח בתקופות עקה כאשר לא יהיה ניתן לבצע פוטוסינתזה .

כאשר הצמח מתחדש הוא משתמש במאגרי המזון והמים על מנת לצמוח .
העלים הירוקים הבוקעים מהבצל הם למעשה ההתחדשות של הצמח והם משמשים כאיברים המבצעים פוטוסינתזה והדואגים להזנת הצמח וחידוש מלאי המזון באיבר האגירה .

מאת : ד"ר מאיר ברק

המחלקה לביולוגיה מבנית

מכון ויצמן למדע

הערה לגולשים אם אתם חושבים שההסברים אינם ברורים מספיק או אם יש לכם שאלות הקשורות לנושא , אתם מוזמנים לכתוב על כך בפורום .
אנו נתייחס להערותיכם .
הצעות לשיפור וביקורת בונה תמיד מתקבלות בברכה .

למה הבצל לבן והעלים שלו ירוקים ? ?

א.
תודה על ההסבר .
ב.
האם מותר לאכול אותם ?
האם מותר לאכול את השום והבצל לאחר שיצאו מהם עלים אלו ?

What are the green leaves that emerge from the bulb of garlic and onion? Abraham

מהם העלים הירוקים הבוקעים מפקעת השום והבצל? אברהם

צמחים_גאופיטיים

ה_עלים_ה_ירוקים

אתם_חושבים_ש_ה_הסברים_אינם_ברורים


אור מגיע ממקורות רבים כמו אש , נורת להט , שמש וכו' .
אנרגית אור מגיעה מאנרגיה כימית , אנרגיה חשמלית ואנרגיה גרעינית .

גוף מאיר ( luminous - object ) הינו גוף שפולט את האור שיוצא ממנו כמו השמש לדוגמה .
זה בניגוד לגוף שאינו מאיר , ( " גוף אפל ” כפי שנכתב בשאלה ) .
גופים שאינם מאירים ( illuminated objects ) אינם פולטים אור אלא רק יכולים להחזיר אור ( ובכך אנחנו למעשה רואים אותם ) .
השמש , או כל כוכב אחר , פולט אור בעזרת היתוך גרעיני , תהליך המתרחש בתוך הכוכב עצמו .
נר לדוגמה " יוצר " אור בעזרת אנרגיה כימית .
לעומת זאת , הירח והארץ הם אינם גופים מאירים .
אור " מפריקת מטען " , תהליך שבו נפלט אור כתוצאה של מטען חשמלי שעובר דרך גז , הינו דוגמה למקור של גוף מאיר .

למעשה רוב הגופים שאנו מכירים בחיי היום - יום הינם גופים שאינם מאירים .
שולחן לדוגמה , אינו גוף מאיר משום שהוא אינו " מייצר " אנרגיה כלשהי ופולט אותה בצורת אור .
אנחנו מסוגלים לראות גוף שאינו מאיר משום שהוא מחזיר את האור אשר פוגע בו .
כאשר אור פוגע בגוף שאינו מאיר , כמה אפשרויות יכולות לקרות ( גם בו זמנית ) :
- קרני האור יכול לחזור מהגוף ( החזרה חלקית , או מלאה ) - האור יכול להבלע בגוף עצמו .
בדרך כלל ספיגת האנרגיה , הבליעה , נגרימת על ידי אלקטרונים שבאטומים המרכיבים את החומר .
באמצעות הבליעה האנרגיה הקיימת בקרינה אלקטרומגנטית מומרת לאנרגיה אחרת ( לאנרגיה תרמית ) המתבטאת בעליית הטמפרטורה של החומר .
( גוף שחור , לדוגמה , בולע קרינה אלקטרומגנטית בכל אורכי הגל ) .
- שבירת הואר , האור יכול לשנות מהירותו עקב פגיעתו בגוף ולשנות כיוונו - האור יכול לעבור דרך הגוף ללא כל שינוי .
הירח הוא אינו כוכב .
האור שאנו רואים מהירח הוא למעשה החזרה של האור שפוגע בו .

אור הירח ( התמונה לקוחה מנס"א )

מאת : חיים ברק

המחלקה לפיזיקה של חלקיקים ואסטרופיזיקה

מכון ויצמן למדע

הערה לגולשים אם אתם חושבים שההסברים אינם ברורים מספיק או אם יש לכם שאלות הקשורות לנושא , אתם מוזמנים לכתוב על כך בפורום .
אנו נתייחס להערותיכם .
הצעות לשיפור וביקורת בונה תמיד מתקבלות בברכה .

What is a luminous body and what is a dark body? Dana

מהו גוף מאיר ומהו גוף אפל? דנה

גופים_ש_אינם_מאירים

אנרגיה_כלשהי

גוף_ש_אינו_מאיר

אתם_חושבים_ש_ה_הסברים_אינם_ברורים


העיר הלבנה הוא כינוי רווח לכמה מאזוריה הישנים של תל אביב, בהם שוכנים למעלה מ-4,000 מבנים המשויכים לסגנון הבינלאומי באדריכלות – הריכוז הגדול בעולם של מבנים מסוג זה – ובולט בהם גם תכנונה של העיר כעיר גנים שלה שדרות ורחובות ירוקים. רוב מבני הסגנון הבינלאומי הוקמו משנות ה-30 של המאה ה-20 ועד הקמת המדינה, על ידי אדריכלים יהודים שמוצא רובם מגרמניה. עיקר מבני העיר הלבנה שוכנים בלב תל אביב, בין הרחובות אבן גבירול ודרך בגין במזרח, רחובות אלנבי והרכבת בדרום (לאורך שדרות רוטשילד), נחל הירקון בצפון והים במערב. בשנת 2003 קבע אונסק"ו כי אזורי העיר הלבנה בתל אביב הם אתר מורשת עולמית. מהנדס העיר בתקופת הקמתה של "העיר הלבנה" היה יעקב בן-סירה, ויש הרואים בו בעל השפעה חשובה למעבר לסגנון הבינלאומי. מקור השם

לידתו של המונח "עיר לבנה" ככינוי כללי לתל אביב מתוארכת על ידי האדריכל שרון רוטברד כבר מתחילת ימיה של העיר, על בסיס אזכורים בספרים כמו "חידת הארץ" מאת אהרון קבק (1915), "האוניות האחרונות" מאת אהרן ראובני (1923), "תל אביב" מאת יעקב פיכמן (1927), "כעיר נצורה" מאת אשר ברש, ו"מחזור מלחמה" מאת עבר הדני (1938).

ספרים אלו נכתבו ברובם עוד לפני שפשט בתל אביב הסגנון הבינלאומי. קישור המונח עם מבני הסגנון הבינלאומי החל, לפי רוטברד, ב-1984, אז נערכה במוזיאון תל אביב לאמנות תערוכה בשם "עיר לבנה", שאוצרה היה היסטוריון האדריכלות מיכאל לוין.

הייחוס השגור של מונחים כמו "סגנון הבאוהאוס" או "בתי באוהאוס" למבני העיר הלבנה בטעות יסודו. "באוהאוס" היה שמו של בית־ספר משפיע לאדריכלות בגרמניה ושל אחד הסגנונות האדריכליים מהם התפתח הסגנון הבינלאומי. רקע היסטורי

באמצע שנות ה-20 של המאה ה-20, כאשר החלה תל אביב לצמוח לממדי מטרופולין של ממש, סברו פרנסי העיר כי יש צורך בשיפור תכנונה של העיר ובתיאום בסגנון הבנייה בה.

תוכניתם הייתה להקים בצפונה של העיר, בין נחל הירקון מצפון, רחוב אבן גבירול ממזרח, הים במערב ועד שדרות בן ציון ורחוב בוגרשוב בדרום, אזור שייבנה בסגנון ייחודי של עיר גנים. תוכנית המתאר למיזם (המהווה בסיס לתוכנית המתאר של תל אביב עד היום) תוכננה על ידי מתכנן הערים הבריטי סר פטריק גדס, וידועה כ"תוכנית גדס". התוכנית אושרה על ידי מועצת העיר ב-1927, ויושמה במהלך תנופת הבנייה המהירה בשנים 1931–1937 (אז נבנו בעיר כ-2,700 מבנים בסגנון הבינלאומי), שהרחיבה את תחומי העיר עד לגבול הצפוני של נחל הירקון. במקביל להתפתחותה של העיר, צמחה באירופה שבין שתי מלחמות העולם האדריכלות המודרניסטית.

בשנים אלו הגיע לשיאה תנועת בית הספר "באוהאוס", שפעל בגרמניה ושימש בית יוצר לאדריכלים ולרעיונות אדריכליים חדשניים. בית הספר היה אחד הגורמים להתפתחות "סגנון האדריכלות הבינלאומי". בסגנון אדריכלי זה הושם דגש על סגנון בנייה פשוט ופונקציונלי, היכול להתאים בקלות לכל מקום בעולם ולתת מענה לבעיות עירוניות וחברתיות של תהליכי העיור והתיעוש במאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20. המרקם העירוני

ערך מורחב – תוכנית גדס

העיר הלבנה היא שילוב של שני מאפיינים נפרדים, שנוצרו במקביל ולמעשה ללא תלות זה בזה.

האחד הוא התכנון הייחודי של חלקה הצפוני של העיר ("הצפון הישן") בהתאם לתפישת עיר הגנים שיצר מתכנן הערים גדס בסוף שנות ה-20, והשני הוא מקבץ נרחב של מבנים שאימצו את הסגנון הבינלאומי באדריכלות. בנפרד ובמשותף יצרו שני מאפיינים אלו את המרקם העירוני הייחודי של העיר הלבנה, והיו מהשיקולים שהובילו לבחירתה לאחד משבעת אתרי המורשת העולמית בישראל. המבנים

ערך מורחב – הסגנון הבינלאומי בארץ ישראל

למבני העיר הלבנה הבנויים בסגנון הבינלאומי מספר מאפיינים משותפים בולטים.

המאפיין המרכזי הוא עיצוב פונקציונלי, בו המבנה מותאם למגורים ותכנונו, בהתאם, מאופיין בקווים פשוטים ונקיים, ובמיוחד קווים ישרים או עגולים, ללא קישוטים מיותרים, תוך וויתור על הסימטריה, שנתפשה כסוג מיותר של קישוטיות. רוב המבנים טויחו בטיח לבן, שהיה ממקורות ההשראה לכינוי העיר הלבנה. תכתיבי תוכנית המתאר של גדס תבעו הצבת המבנים בלב מגרש הבנייה, כשמקום רב סביבם מוקדש לגינה או לשטח פתוח לכל דיירי הבניין.

במבנים רבים חוזר מוטיב של 'קו זורם' החוצה את המבנה, כמו חלונות "סרט" אופקיים וחלונות "מדחום" אנכיים בחדרי המדרגות. חלונות אלה משקפים את השפעתו של האדריכל לה קורבוזיה ומאפשרים הארה של המבנה וחדרי המדרגות, ואוורור החדרים. כדי למנוע התחממות מופרזת בחדרים, הועדפה בניית מרפסות רחבות, ולעיתים מתעגלות (מה שהקנה לכמה מבנים, שלהם היו חלונות עגולים ומרפסות דמויות סיפון, מראה דמוי אוניה). שני מאפיינים נוספים, שנבעו מהיותה של תל אביב עיר שטופת שמש לחופו של ים, היו קירות ההצללה, המקרים את המרפסות מפני השמש, ופתחי האוורור, שנועדו לאפשר מעבר משבי־רוח אל תוך המרפסת. מבני העיר הלבנה היו מן הראשונים בארץ ישראל בהם נעשה שימוש בבטון מזוין, טכנולוגיית בנייה שהפכה לשיטת הבנייה העיקרית משנות ה-30 ואילך.

כמה מבנים חורגים מכלל זה, המוכר ביניהם הוא בית הדר, שנבנו עם שלד פלדה. בין עמודי שלד הבטון נבנו הקירות לבני סיליקט, שטויחו בטיח לבן. בחלק מהמבנים נעשה שימוש בלבני סיליקט גם בשלד. הבנייה בבטון אפשרה ליצור את המרפסות הרחבות, לבנות על העמודים וליצור פינות מבנה ללא עמודים, כך שחלונות ה'סרט' יכלו לזרום גם לאורך הפינה, בלי להיקטע בגלל עמוד.

מעקות המרפסות נבנו בדרך כלל ממוטות ברזל עגולים, ואילו במעקות חדרי המדרגות נעשה שימוש בעיקר בעץ מלא בעל גימור חלק וזורם — עיצוב ששאב השראה מבית־הספר באוהאוס (שהחל דווקא בהוראת עיצוב ולא אדריכלות). גם מסגרות חלונות הבתים נבנו מעץ, ורק מאוחר יותר הוחלפו בחלקם בחלונות אלומיניום ובתריסי פלסטיק. אזורים וגבולות

בקביעתו כי העיר הלבנה היא אתר מורשת עולמית הגדיר אונסק"ו בתחום האתר שלושה אזורים שונים.

באזורים אלו שוכנים רוב המבנים שנבנו בסגנון הבינלאומי, אף כי מבנים רבים בסגנון בנייה זה שוכנים גם באזורים שמחוץ לו. אזור A, ששטחו 0.97 קילומטר רבוע, חובק את רוב שטחה של העיר הלבנה לפי אונסק"ו ויש בו 373 מבנים בסגנון הבינלאומי.

האזור משתרע על פני השטח שבין שדרות בן-גוריון בצפון, שדרות ח"ן במזרח ורובע לב תל אביב בדרום. במרכז אזור A שוכנים שני המוקדים החשובים של העיר הלבנה - כיכר דיזנגוף ומתחם הבימה. זהו האזור היחיד בהגדרת אונסק"ו בו שוררת תוכנית גדס. אזור B, ששטחו רק 0.36 קמ"ר, משתרע בעיקרו סביב שדרות רוטשילד, כשבחלקה הצפוני של השדרה, בואכה מתחם הבימה, הוא מתרחב וחובק גם את הרחובות המקבילים לשדרות.

בשטח זה ניצבים 239 מבנים בסגנון הבינלאומי, והוא המקבץ הצפוף ביותר של מבנים מאפיינים מסוג זה. אזור C, ששטחו 0.14 קמ"ר, כולל את כיכר ביאליק וסביבתה, ושוכנים בו 49 מבנים בסגנון הבינלאומי.

בשלושת האזורים במקובץ שוכנים 117 מבנים ברמת שימור גבוהה.

סביב האזורים האלו משתרעים אזורים נוספים, חלקם רשומים כשטח חוצץ, וחלקם אינם נמנים עם התוכנית כלל. העיר הלבנה הצפונית משתרעת מעבר לשדרות בן-גוריון, בואכה נחל הירקון.

חלקו המערבי דומה לזה של לב העיר, אך נבנה עד הקמת המדינה, ואילו חלקו המזרחי נבנה משנות ה-40 עד שנות ה-60. חלקה הדרומי של העיר הלבנה הצפונית כלול בשטח החוצץ של העיר הלבנה. בשטח זה יש רק מעט מבנים בסגנון הבינלאומי, כשעיקר הבנייה ה'לבנה' מרוכזת במערב האזור, בין רחוב דיזנגוף ורחוב הירקון, ברצועה שנבנתה בחלקה בשנות ה-30 וכוללת בעיקר בנייני מגורים בני שלוש קומות. אחד המבנים הבולטים באזור הצפון הישן היה בית החולים "אסותא" שנבנה ברחוב ז'בוטינסקי ב-1934. המבנה הוקם בודד בלב החולות ותוכנן בסגנון הבינלאומי. העיר האדומה הוא מונח שנטבע מאוחר יותר, כניגוד למונח "העיר הלבנה".

הוא מתייחס לאזור "תל אביב הקטנה" וכולל את שטח העיר שנבנה עד סוף שנות ה-20 ומאפיינים אותו בנייה בלבנים, סגנון אדריכלי אקלקטי צבעוני, או בנייה המזכירה סגנון ערבי מסורתי, עם גגות רעפים אדומים. אזור זה כולל את סביבת הרחובות הרצל ונחלת בנימין ושכונות נוה צדק, שבזי וכרם התימנים ומהווה חלק מהשטח החוצץ סביב "העיר הלבנה" לפי התוכנית. מבנים ידועים בעיר הלבנה

ייחודיות העיר הלבנה היא באוסף הגדול של בניינים פשוטים שרובם המוחלט הם מבני מגורים בני שלוש עד חמש קומות, להבדיל מאתרי מורשת תרבותיים אחרים, המאפיינים במבנים גדולים ומפוארים.

עם זאת, ניתן למנות מספר מבנים שהיוו נקודות ציון חשובות בהיסטוריה של העיר, שהשפיעו יותר מבניינים אחרים על התגבשות הסגנון או בעלי סיפור היסטורי יוצא דופן שאינו קשור בהכרח לאדריכלות. ביניהם ניתן למנות:. בית הדר, רחוב הרכבת פינת דרך בגין - בית המשרדים הראשון של תל אביב. בית האונייה, רחוב לבנדה (על צומת הרחובות המסגר והרכבת). בית פולישוק (הפיל), כיכר מגן-דוד. בית דפוס "הארץ", רחוב מזא"ה 56. בית לברטובסקי, רחוב המלך ג'ורג' 90 (ליד כיכר מסריק). שוק העלייה, רחוב העלייה פינת רחוב וולפסון (מיועד להריסה). בית קיפר, שדרות בן-גוריון פינת אמיל זולא. בית מגורים, רחוב דיזנגוף 69. בית מגורים, רחוב גורדון 9. מעונות עובדים, רחוב פרוג, רחוב פרישמן 33 - 35. כיכר צינה דיזנגוף:. בית מירנברג, אדריכלית: ג'ניה אוורבוך. קולנוע אסתר (כיום מלון סינמה), אדריכל: יהודה מגידוביץ'. בית מהלה, אדריכל: יהודה מגידוביץ'. קולנוע חן (כיום רב חן), אדריכל: אריה שרון. בית התרמומטר, רחוב פרוג 5. מרכז קופת חולים, רחוב בילינסון 8, פינת בן עמי 4. מוזיאון הבאוהאוס

ערך מורחב – מוזיאון הבאוהאוס

בבית ראובן רחוב ביאליק בתל אביב ישנו מוזיאון קטן המוקדש לתולדות הסגנון הבינלאומי.

המוזיאון תוכנן על ידי האדריכל והמעצב התעשייתי רון ארד. מבוני העיר הלבנה

אדריכלים ואישים נוספים רבים היו מעורבים בבניית העיר תל אביב בשנות ה-30.

רובם התחנכו על עקרונות בית הספר לאדריכלות ועיצוב "הבאוהאוס" או הושפעו ממנו, על אף שרק מקצתם למדו בו בפועל. כמה מהאדריכלים הבולטים בתקופה זו:. ג'ניה אוורבוך – אדריכלית בולטת בתקופת היישוב, שתכננה את כיכר דיזנגוף המרשימה וכמה מבני מגורים בלב העיר. אריה אלחנני – הותיר חותם חשוב בעיר הלבנה בתכנון מבני יריד המזרח. יעקב בן סירה – מהנדס העיר בתקופה זו. בן סירה קידם ועודד את הבנייה המודרניסטית ויש הרואים בו בעל השפעה חשובה למעבר לסגנון הבינלאומי. יוסף וזאב ברלין – אב ובן, הקימו מספר רב של מבנים באזור רחוב מזא"ה. יוסף ברלין אימץ בתחילת שנות ה-20 דווקא את סגנון האר דקו והסגנון האקלקטי, אך מאוחר יותר תכנן עם בנו כמה מבנים המשמשים דוגמאות מובהקות לסגנון הבינלאומי בתל אביב. שלמה ברנשטין – מעובדי מחלקת ההנדסה של עיריית תל אביב. למד רק שני סמסטרים בבית־הספר "באוהאוס" ורוח התנועה הורגשה פחות בעבודתו. שמואל ברקאי – הושפע מלה קורבוזיה, תחתיו עבד. מוניו גיתאי-ויינראוב – בוגר בית הספר "באוהאוס". פנחס היט – תכנן מבני מגורים רבים בעיר ושימש גם בתפקיד מהנדס העיר. זאב הלר – אדריכל. דב כרמי – תכנן את היכל התרבות וביתן הלנה רובינשטיין ומבני מגורים נוספים רבים במרכז העיר. צבי ברק (1900–1943) – מהנדס אזרחי. בנה עשרות בתים בעיר הלבנה, רבים מהם בתכנון משותף עם דב כרמי. יהודה מגידוביץ' – מהנדס העיר הראשון של תל אביב. החל את דרכו בבנייה אקלקטית, ועבר אחר־כך לסגנון מודרני והותיר אחריו כמה מבנים בסגנון הבינלאומי. יוסף נויפלד – תכנן את מרפאות אסותא ומרכז קופת חולים. שמואל מסטצ'קין – בוגר בית הספר "באוהאוס". ריכרד קאופמן – הכין את התוכנית הראשונית, שהייתה לבסיס תוכנית גדס ותכנן כמה מבנים בסגנון הבינלאומי בתל אביב. קרל רובין – מתכנן בית הדר ומשפץ בית דיזנגוף. זאב רכטר – התלמד אצל לה קורבוזיה והיה בעל השפעה ניכרת על סגנון הבנייה. השפעתו של לה קורבוזיה באה לידי ביטוי במאפיינים כמו בנייה על עמודים ושימוש בגגות הבתים כמרחב ציבורי שימושי. יצחק רפפורט – תכנן מספר מבנים באזור לב העיר. אריה שרון – בוגר בית־הספר "באוהאוס" ומן האדריכלים המשפיעים ביותר בתקופת היישוב ובימי ראשית המדינה. תכנן כמה ממעונות עובדים הנמנים עם העיר הלבנה. חיים משולם – תכנן בתים רבים בסגנון הבינלאומי, ובין השאר בית מלון בכיכר דיזנגוף (כיום, "מלון סנטר"). מרדכי רוזנגרטן – תכנן מבנים רבים בסגנון הבינלאומי. לפי חוקרת אדריכלות העיר הלבנה ניצה מצגר-סמוק, התאפיינו בנייניו בקווים רכים ומעוגלים. העיר הלבנה בימינו

עם השנים התיישנו הבניינים, הוזנחו והתכערו.

המרפסות הבנויות, מסימני ההיכר הבולטים של הסגנון, נסגרו בתריסי אלומיניום ופלסטיק, הגינות הוזנחו וצימחו עשבים שוטים או הפכו לשטחי חניה מאולתרים, הוקמו תוספות בנייה חריגות שאינן משתלבות באדריכלות המקורית, וציפוי הטיח הלבן הוכיח עצמו כלא-עמיד לאורך השנים. מבנים רבים נהרסו ופינו מקומם לבניינים בסגנון אדריכלות התקופה, שבאותה עת נראה חדיש ומשופר יותר. בשנת 1991 התקבלה התוכנית לשימור אתרים כתוספת לחוק התכנון והבנייה.

בעקבות החוק הוקמו בעיריות השונות צוותים ומחלקות לשימור אתרים. צוות השימור של עיריית תל אביב-יפו הוקם על ידי ניצה מצגר-סמוק והיא עמדה בראשו עד שנת 2002. כחלק משימור המבנים רבים מהם שופצו וחודשו, ואחרים הוכרזו כ"מבנים לשימור" ועתידים לעבור שיפוץ וחידוש. בשל העובדה שיותר ממחצית הדירות במרכז העיר מאוכלסות על ידי שוכרים ולא על ידי בעל הנכס, קיים קושי רב לקדם שיפוץ של מבנים אלו, ומרבית המקרים המוצלחים של שיפוץ בתים נעשו על ידי יזמים פרטיים שרכשו בניינים שלמים. בשנת 2003 הוכרזה תל אביב כאתר מורשת עולמית לסגנון הבינלאומי.

מאז ההכרזה ממנפת עיריית תל אביב-יפו את המעמד כדי לקדם מיזמים שונים בפיתוח מרכז העיר. מיזמי נדל"ן שונים אימצו אף הם את "העיר הלבנה" כמותג, וכך ניתן למצוא מאז מיזמי בנייה ושימור של בנייני "באוהאוס" שקידמו את מכירותיהם תחת סיסמאות "העיר הלבנה". מאז תחילת המאה ה-21 זכה הסגנון לתחייה מחודשת במספר מיזמי בנייה חדשים בישראל, למשל בפרויקט של חברת "וילז'" בשכונת "אם המושבות" בפתח תקווה.

בשנת 2013 הוצגה במוזיאון הארמיטאז' בסנט פטרסבורג, רוסיה תערוכה על אודות העיר הלבנה, וב-2014 הוצגה תערוכה אודותיה במוזיאון הפיני לארכיטקטורה.

אף שהמערערים על ייחודיותה של העיר הלבנה ועל תרומתה של תל אביב למורשת האדריכלית העולמית הם מועטים, עולה לעיתים ביקורת על הבנייה בסגנון הבינלאומי בעיר ועל האדרתה המופרזת, בטענה שאינה בהכרח טובה ונכונה לתושבים המתגוררים בבניינים אלו.

מבחינה אדריכלית, לא הוכיחו עצמם בנייני העיר הלבנה כעמידים לאורך זמן.

הטיח הלבן, שהוא אחד ממאפייניה המובהקים, התגלה כחומר בנייה המתכלה במהירות בתנאי האקלים שבישראל, וגורם להתכערות הבניינים - במיוחד בהשוואה למבנים בסגנון הבינלאומי שנבנו בתקופה המקבילה בשכונות ירושלמיות, כגון רחביה, וחופו באבן ירושלמית. במקרים רבים איכות הבנייה מלכתחילה לא הייתה גבוהה, וזאת בשל לחצים כלכליים ומחסור באנשי מקצוע מנוסים בתחום הבנייה. עם השנים ועם התרחבות המשפחות והעלייה ברמת החיים, נסגרו רבות מהמרפסות שבמבנים על ידי תריסי פלסטיק, שפגעו ביופיים החיצוני של המבנים לטובת הרחבת חללי הדירות הפרטיות. כך בא הקץ ל"תרבות המרפסות" המפורסמת של העיר, שהונצחה בין השאר בשיר "מרפסות" של המשורר (והאדריכל) ע. הלל. הגגות השטוחים, שעל פי חזונם האידילי של אדריכלי התקופה נועדו לשמש את דיירי הבניינים כמפלטי פנאי ומרגוע, נותרו לעיתים קרובות מוזנחים וללא שימוש, ומתקני ההצללה החדשניים לזמנם שנבנו עליהם נהרסו או שימשו כחדרי כביסה, כמסתור לדודי-שמש וכיוצא באלה. ביקורת נוספת הועלתה גם בנוגע לסתירה שבין הרעיון החברתי מאחורי אדריכלות זו לבין החברה המשתמשת בה כיום.

בתים שנבנו בסגנון הבינלאומי, שהוצג במקרים רבים כחזון לבנייה זולה במחיר שווה לכל נפש, התגלו לעיתים קרובות כיקרים לבנייה, ולכן כבר מיום הקמתם שימשו למגורי המעמד הבינוני או הגבוה. גם בניינים שנבנו באופן מוצהר עבור מעמד הפועלים (כגון מעונות עובדים בצפון הישן) אוכלסו בסופו של דבר על ידי אוכלוסייה חזקה ומבוססת. תחזוקת בניינים כאלו ושמירת חזותם הנקייה התבררה כאפשרית רק במחיר גבוה מאוד - מה שהוביל לכך שכיום "בתי באוהאוס" הם מותג יוקרתי, ואילו הבתים הישנים, המאוכלסים על ידי אוכלוסייה שאינה אמידה, מתפוררים ומטולאים. מעבר לביקורות אדריכליות נוספות על אתוס העיר הלבנה, מצבה של העיר בימינו מקשה לראות את האתוס וגורר תגובות תמיהה נוספות.

כך לדוגמה הגיב האדריכל הצרפתי הנודע ז'אן נובל בביקורו הראשון בעיר, עומד מופתע על אחד הגגות:. על רקע ביקורות רבות מסוג זה, הן על המורשת האדריכלית עצמה והן על מצבו העגום של שימור העיר הלבנה, קמו ביקורות חברתיות ופוליטיות לגבי אופן התייחסות החברה, העירייה וגופים עסקיים שונים (בעיקר עסקי תיירות ונדל"ן) להכרזת אונסק"ו ב-2003.

גלריה

העיר הלבנה


ישראל הייתה המדינה השישית שהשיגה יכולת שימוש עצמאית בנשק גרעיני, עם זאת לישראל יש מדיניות גרעין שנושאת לפיד של "עמימות גרעינית" - כלומר, לא לאשר ולא להכחיש יכולת גרעינית. אף על פי שישראל לא הודיעה במפורש על יכולתה הגרעינית, על פי הדלפה לעיתונות של מרדכי ואנונו, טכנאי שעבד בקריה למחקר גרעיני, על פי הערכות של מומחים וארגוני מודיעין שונים ועל פי רמזים של אנשי ממשל בישראל, ישראל נמנית עם המדינות שברשותן נשק גרעיני. בשל העמימות אין מידע אמין אודות המספר מדויק של הפצצות הגרעיניות שברשות ישראל, אך מקובל להעריך סדר גודל של עד 600 פצצות מדגמים שונים.

ההערכות מתבססות על הדלפתו של ואנונו, על קיומו של הידע הנדרש בידי מדעני ישראל, ועל פוטנציאל הייצור של הקריה למחקר גרעיני. הדיון ביכולתה הגרעינית עולה מפעם לפעם לכותרות העיתונים.

ראשי ממשלה ישראלים שונים התבטאו בעניין בעבר ובפרט עלתה הסוגיה לדיון עם המידע שפרסם ואנונו בשנת 1986. בעקבות הפרסום הורשע ואנונו בבגידה ובריגול חמור. הדיון ביכולתה הגרעינית של ישראל מקודם בחלקו גם על ידי ממשלת מצרים. תחילת פעילותה הגרעינית של ישראל

הדיון בנושא פיתוח נשק גרעיני עלה על סדר היום כבר בשנות ה-50 של המאה ה-20 ולמעשה עם תום מלחמת העצמאות.

קברניטיה של מדינת ישראל הגיעו כבר אז להחלטה כי על מדינת ישראל להתחמש בנשק גרעיני לצורך הרתעת מדינות ערב שאינן משלימות עם קיומה[דרוש מקור]. ראש ממשלת ישראל הראשון, דוד בן-גוריון, פעל למימושה של אופציה גרעינית לישראל לצורך מניעת מלחמת השמדה.

בשלב מאוחר יותר האמין שכאשר מדינות ערב יבינו שלישראל יש יכולת גרעינית הן יזנחו את הרעיון להשמידה, דבר שיוביל בטווח הארוך לשלום באזור[דרוש מקור]. כדי לחזק את עמדתו, העלה בן-גוריון את הרעיון שבעוד שהערבים יכולים להפסיד מלחמה אחר מלחמה, הרי שלישראל אסור להפסיד ולו במלחמה אחת - החברה הישראלית לא תוכל לחיות עם תוצאותיה של מלחמה שבה יש לישראל קורבנות רבים, דבר שיפורר אותה מבפנים ולמעשה יביא בעקיפין לסופה.

ישראל, לפי בן-גוריון, לא תוכל לעולם לעמוד נגד הכמות המספרית של מדינות ערב, ולשם כך עליה להחזיק אופציה גרעינית לשם הרתעה[דרוש מקור][דרושה הבהרה]. חשיפת הפעילות לפיתוח פצצת אטום

החשיפה הראשונה של הפעילות הגרעינית של מדינת ישראל לפיתוח פצצת אטום אירע במהלך 1960.

בחודשים הראשונים של השנה ביצעה צרפת שני ניסויים גרעיניים פומביים במדבר סהרה, והפכה באופן רשמי למדינה הרביעית בעלת יכולת גרעינית. ידיעות על קשרים בין ישראל לצרפת בנושא האטום החלו להתפרסם בעיתונות. באוקטובר פרסם העיתון הירדני אל שעב ידיעה על כך שישראל מפתחת פצצת אטום בסיוע צרפתי. ב-17 בדצמבר פרסם על כך גם העיתון הבריטי דיילי אקספרס, והפעם דובר שגרירות ישראל בלונדון הכחיש את הידיעה. הפרסום וההכחשה הישראלית פרסמו בישראל ובעולם, והדבר הביא לתגובות שרשרת. עיתונים אחרים בעולם החלו גם לפרסם תחקירים בנושא. ב-19 בדצמבר חשף העיתון וושינגטון פוסט, שהוועדה המשותפת של שני בתי הקונגרס ערכה דיון בנושא הידיעות על הפעילות הגרעינית של מדינת ישראל, ב-8 בדצמבר, ושהכור שישראל בנתה יאפשר לה לפתח פצצת אטום בתוך 5 שנים. עיתון בגרמניה חשף שגם מבצע סיני תוכנן מראש על פי הסכם צרפתי-ישראלי. גם ידיעה על כך שארצות הברית גילתה שישראל בונה כור ליד דימונה נחשפה. לעומת זאת, העורך המדעי של העיתון ניו יורק טיימס טען שישראל אינה מסוגלת לייצר פצצות אטום, הכור קטן מדי ותהליך הזיקוק והריכוז של פלוטוניום דורש במפעל כימי מיוחד, שהקמתו דורשת הון עתק שאין למדינת ישראל.

העיתונאי שפרסם את הידיעה, צ'פמן פינצ'ר , היה מקורב למודיעין הבריטי והיה בעל קשרים בסוכנות הביון הבריטית.

בשנת 2005 טען הגרדיאן כי הידיעה נשתלה על ידי פינצ'ר בכוונה (כחלק מחשיפה שעודפי מים כבדים שרכשה בריטניה מנורווגיה נמכרו לישראל ונשלחו לדימונה באותן השנים). התגובות לחשיפה

הפרסום הנרחב גרר התייחסות פומבית ראשונה של בן-גוריון לעניין זה, שבה אמר שהכור "מיועד לצורכי שלום בלבד".

השבועון העולם הזה, פרסם ב-28 בדצמבר 1960 גיליון שהוקדש כולו לשמועות על פצצת האטום של ישראל. בגיליון העלו מספר טענות, בין השאר ששמעון פרס היה אחראי להדלפה במטרה להסית את דעת הקהל מפרשת לבון, שעלות הקמת הכור על פי הערכות שפרסמו בעיתונות הזרה הייתה כ-500 מיליון ל"י, כשליש מתקציב המדינה ועל שלטון היחיד של בן-גוריון שקיבל את ההחלטה על הקמת הכור ללא שיתוף הממשלה או הכנסת. אורי אבנרי פרסם כתבה בשם "המדריך האטומי לאזרח הישראלי". בנוסף פרסמו תמונות של אזור הכור שאחת מהם הושחרה. ב-25 בדצמבר הודיע נשיא מצרים כי יפתח במלחמת מנע, אם יתברר שאכן ישראל בונה פצצת אטום. בתחילת 1962, פרסם אליעזר לבנה מאמר בעיתון הארץ שיצא כנגד רעיון בניית דוקטרינה צבאית ישראלית עתידית המושתתת על טילים בליסטיים ועל נשק גרעיני.

זמן קצר אחר כך ארגן לבנה יחד עם ישעיהו ליבוביץ מסיבת עיתונאים בירושלים, בה השתתפו כ-20 איש, חברים לשעבר בוועדה לאנרגיה אטומית, אנשי ציבור ואינטלקטואלים, בה קראו לפירוז אטומי של המזרח התיכון והקימו את הוועד לפירוז גרעיני של המזרח התיכון. הוועד טען כי ביטחונה של ישראל אינו נשען על השגת פצצת אטום, אלא על מניעת התגרענות האזור כולו.

כמו כן נטען כי השגת פצצת אטום תגרור מאמצים מוגברים של הערבים להשיגה אף הם, ולמאזן אימה העלול להמיט אסון על המפעל הציוני. בין חברי הוועד נמנו: מרטין בובר, אפרים אלימלך אורבך, יהושע בר-הלל, עקיבא ארנסט סימון, גרשם שלום, שמואל סמבורסקי, הרב לואיס יצחק רבינוביץ, וחבר הכנסת מהמפלגה הליברלית שניאור זלמן אברמוב. במהלך 1962 יזמו מספר אספות נוספות, ערכו פניות לחברי כנסת, פרסמו מאמרים בעיתונות ולקראת סוף השנה ארגנו עצומה שקראה לממשלה להימנע מלהכניס נשק גרעיני לאזור.

מספר חברי כנסת העלו הצעות לסדר יום ושאילתות על הנושא, ביניהם ישראל ברזילי, משה סנה, יעקב חזן ותופיק טובי. ב-7 באוגוסט דחתה הכנסת הצעה לסדר היום של מפ"ם ומק"י, לדיון בפירוז המזרח התיכון מנשק גרעיני. בתגובה אמר בן-גוריון שקווי היסוד של הממשלה כללו קריאה לפירוק נשק, אך לא נשמעה תגובה ממדינות ערב לקריאה זו. חבר הכנסת משה כרמל טען שהוא בעד פירוז, אך מאחר שמדינות ערב לא נענו לקריאה אין ברירה אלא לפתח את הנשק ואז לדון בפירוז מתוך עוצמה. החוקר ד"ר אבנר כהן טוען כי בשלהי מאי 1967, ב"תקופת ההמתנה" שלפני מלחמת ששת הימים, הצליחה ישראל לאחר פעילות קדחתנית לבנות התקן גרעיני מאולתר.

במהלך "תקופת ההמתנה" צורפו משה דיין ומנחם בגין לממשלה, מעמדו של לוי אשכול נחלש, ומצבה האסטרטגי של המדינה השתנה - כל אלה הובילו שוב לשינוי מדיניות הממשלה בנושא הגרעין.

בתקופה זו חדל הוועד לפירוז גרעיני של המזרח התיכון מפעילותו. אבנר כהן כותב כי תקופת פעילותו של הוועד הייתה הדבר הקרוב ביותר לדיון דמוקרטי פומבי במדיניות הגרעין של ישראל מאז ומעולם. כורים גרעיניים בישראל

למדינת ישראל כור מחקר גרעיני באזור שפך נחל שורק, אשר הוקם ב-1958 בגלוי ונמצא תחת פיקוח הסוכנות הבינלאומית לאנרגיה אטומית.

במסגרת מדיניותה הגרעינית של מדינת ישראל הוקמה בשנת 1960, בעזרת ממשלת צרפת, הקריה למחקר גרעיני ליד דימונה.

ביוני 1960 טענה ישראל כי המבנה המוקם הוא "מפעל טקסטיל", בספטמבר אותה שנה תיארו אישים ישראלים את המבנה ההולך ונבנה כ"תחנת מחקר במטלורגיה", ולאחר מכן נטען כי זהו כור למטרות שלום בלבד. ממשלת ישראל מסרבת לפתוח את הכור לפיקוח בינלאומי, אף על פי שבעבר ביקרו בכור משלחות ביקורת אמריקאיות. בשנת 1979 נקלט על ידי לוויינים הבזק שיוחס לפיצוץ אטומי באוקיינוס ההודי, ונטען שהוא קשור לניסוי גרעיני שערכו במשותף ישראל ודרום אפריקה.

יכולתה הגרעינית של ישראל

הערכות ראשונות על אפשרות חתירתה של ישראל לנשק גרעיני פורסמו בתחילת שנות ה-60 של המאה ה-20.

הערכות אלה זיהו את "הקריה למחקר גרעיני - נגב" כבסיס לתוכניות אלה. על פי ההערכות, בעת מלחמת ששת הימים, היו בידי ישראל שני כלי נשק גרעיניים בעיצוב פרימיטיבי, על פי הערכות נוספות היו בידי ישראל באותה התקופה כ-13 כלי נשק גרעיניים ויש הטוענים כי כמות כזאת הייתה בידי ישראל רק ערב מלחמת יום הכיפורים.

מקובל להניח כי הקפיצה הגדולה בכושר הייצור הישראלי התרחשה אי שם בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-20, אז עברה ישראל לייצר כ-10 כלי נשק גרעיניים בשנה, רובם פצצות מימן, כאשר על פי ניתוח דגם פצצה שצילם מרדכי ואנונו בדימונה, מניחים כי פצצת גרעין ישראלית סטנדרטית מכילה 4 ק"ג פלוטוניום והיא בעלת עוצמה שבין 130–260 קילוטון (פי 10–20 מזו שהוטלה על הירושימה). לאחר גילוייו של מרדכי ואנונו באמצע שנות ה-80 של המאה ה-20, התקבלה ההערכה שלישראל היה ארסנל תחמושת גרעינית בסדר גודל של 200 כלי נשק גרעיניים ב-1980.

באמצע שנות ה-90 של המאה ה-20 הועלתה ההערכה לכ-400 כלי נשק גרעיניים מסוגים שונים כולל פצצות היתוך תרמו-גרעיני (פצצות מימן, החזקות יותר מפצצת אטום רגילה) וכלי נשק טקטיים אחרים. אם מידע זה נכון, הרי שישראל היא המעצמה הגרעינית השישית בגודלה בעולם. ב-2014 פורסם בארצות הברית מחקר שלפיו כמות הנשק הגרעיני שבידי ישראל עשויה להיות קטנה מכך בהרבה. על פי הערכה מנובמבר 2015, לישראל כ-115 ראשי קרב גרעיניים. במקביל לפיתוח כלי הנשק הגרעיניים עצמם, פיתחה ישראל תוכנית טילים שיוכלו לשאת את כלי הנשק הללו לכל מטרה אפשרית.

סדרת טילי יריחו שפיתחה ישראל כוללת שלושה דגמים: יריחו 1, יריחו 2 ויריחו 3. כאשר 2 הראשונים הם בעלי טווח של 500 ו-1,500 ק"מ בהתאמה, ואילו יריחו 3 המבוסס על משגר הלוויינים הישראלי "שביט" הוא בעל טווח שבין 4,500 ל-7,000 ק"מ, לדעת הממעיטים, כאשר הוא נושא ראש קרבי במשקל של טון (או 6,000 - 6,500 ק"מ בנשיאת ראש גרעיני ישראלי סטנדרטי במשקל 350 ק"ג) ועד 7,800 ק"מ לדעת המרבים. טווחים כאלו מאפשרים לטילי הגרעין של ישראל לכסות את רוב שטחה הגדול של אסיה, את כל אירופה ואת כל אפריקה ואולי אף לאפשר פגיעה בחלקים הקרובים יותר של אמריקה הצפונית.

בנוסף, שלוש צוללות דולפין שהתקבלו מגרמניה בסוף שנות ה-90 של המאה ה-20 נושאות, על פי הערכות, ארבעה טילי שיוט מתוצרת ישראל, כל אחת, בעלי טווח של 1,500 ק"מ ומאפשרות לישראל להגיב במכה שנייה גם אם בסיסי הגרעין על אדמתה יוחרבו במכה הראשונה (ברירת שמשון).

מבחינה זו, לא ידוע האם בנתה ישראל בסיסי סילו לטילים ("אסמים"), בסיסים אלו יכולים לאפשר לישראל להשתמש בטילים הגרעיניים שלה גם כאשר הבסיס שבו הם מאוחסנים מותקף בנשק גרעיני. יתרון משמעותי בשיגור טיל גרעיני מצוללת הוא בכך שבעצם שיגור הטיל אין סיכון של אוכלוסיית המדינה.

היות שלישראל יש מספר מועט של צוללות, המוגבלות בטווח הפעילות שלהן ובמספר הטילים שהן נושאות, יהיה זה בזבזני מבחינת כושר ההרתעה להשתמש בהן למכה ראשונה, אם כי, בשל הסיכונים הכרוכים בשיגור נשק גרעיני מתוך שטחה של המדינה, במיוחד בשל אחוזי הכישלון הגבוהים יחסית בעת שיגור השביט (שני כישלונות בשיגור לווייני "אופק", אם כי בתנאים קשים מאוד של שיגור אנכי וכנגד סיבוב כדור הארץ כדי למנוע את נפילת הלוויינים בשטח מדינות אויב) שעליו, על פי הערכות, מבוססים הטילים ארוכי הטווח של ישראל, קיימת אפשרות שישראל תשתמש בצוללות כבר במכה הראשונה של תרחיש קיצוני שבו היא תבחר להשתמש בנשק גרעיני. ארגון איכות הסביבה "גרינפיס" הציג במרץ 2007 פרטים המבוססים על הערכות בדבר מתקני הגרעין של ישראל.

לטענת הארגון, לבד משני הכורים הגרעיניים בשורק ובדימונה יש לישראל גם כמה מחסנים של נשק גרעיני: באזור עיילבון שבצפון פועל מתקן לאחסון נשק גרעיני טקטי, ובאזור יודפת יש מתקן להרכבת נשק גרעיני. גם באזור המושבים תירוש וזכריה שבחבל עדולם וכן בחיפה מחזיקה ישראל, על פי מקורות אלה, מתקנים לאחסון טילים גרעיניים. מדיניות השימוש בנשק הגרעיני

לתרחיש שבו תשתמש ישראל בנשק גרעיני בהימצאה על סף השמדתה הפיזית ובמצב שאין לה מה להפסיד, ניתן השם "ברירת שמשון" - סוג של נקמה על סמך דוגמת שמשון הגיבור התנ"כי שלפת את עמודי מקדש האל דגון ומספר הפלשתים שהרג במותו היה רב יותר מאשר בחייו, בקוראו: "תמות נפשי עם פלשתים".

על כן, משקלו העיקרי של הנשק הגרעיני הוא ההרתעה - הן כנגד מדינות האויב והן כנגד מעצמות העל.

קיומו של נשק מסוג זה והחשש שישראל תעשה בו שימוש אמור למנוע ממדינות ערב להשתמש בכוחן הקונבנציונלי העודף נגד ישראל. בנוסף, על פי הערכות, השתמשה ישראל באיום של הפעלת הנשק הגרעיני שלה בעת מלחמת יום הכיפורים כדי לקבל סיוע צבאי ומדיני מארצות הברית. יש טענות שישראל עשתה שימוש באיום כזה גם בעת מלחמת המפרץ (ראו להלן). שימוש בנשק הגרעיני הישראלי יכול להיעשות, על פי הערכות, רק בהוראה ישירה של ראש הממשלה, שר הביטחון, הרמטכ"ל או שלושתם גם יחד.

בנוסף, על פי מספר פרסומים, האסטרטגיה הגרעינית של ישראל היא מורכבת יותר.

כך, טוען העיתונאי סימור הרש בספרו "ברירת שמשון" כי לישראל שתי סוללות תותחים לפחות, שהוסבו, באמצעות הגדלת טווח הירי ל-70 ק"מ (תוך הקטנת הדיוק), לעשיית שימוש בנשק גרעיני טקטי, הגורם לנזק בהיקף מצומצם (בדרך כלל קילוטון אחד, 5% - 10% מעוצמת הפצצה שהוטלה על הירושימה) ובפצצות נייטרון שמפיצות קרינה רבה, המסוגלת לחדור שכבות שריון עבות מאוד, אך נעלמת לאחר כ-24 שעות וקוטלת רק אורגניזמים ביולוגיים (בני אדם, חיות, צמחים) ואינה גורמת לנזק למבנים או לכלי הנשק של האויב עצמם. לפי טענה זו, גם במקרה שבו צה"ל יימצא במצוקה חמורה - עדיין, ישראל תוכל להימנע ממלחמה גרעינית באמצעות פגיעה חמורה בכוחות הצבאיים הקונבנציונליים של האויב באמצעות נשק גרעיני בעל נזק מצומצם המספיק לגרימת נזק חמור מאוד לכוחות צבא קונבנציונלי שמטבעו נע במסות גדולות - על ידי ניצול המצב בו פצצת נייטרון אחת יכולה להשמיד דיוויזיית טנקים שלמה הנעה בטור.

לפי הפרסומים, מדיניותה הגרעינית של ישראל גורסת כי שימוש בנשק גרעיני ייעשה רק באחד משלושת המצבים הבאים:.

השמדת חיל האוויר. חציית הקו הירוק על ידי כוחות צבאיים סדירים. שימוש בנשק בלתי קונבנציונלי נגד ישראל בעוד שבשני המקרים הראשונים תיתכן אפשרות להשתמש בנשק טקטי כדי להכריע צבאית את האויב, הרי שהמצב השלישי מורכב יותר.

פיתוח פרויקט החץ הביא לשינוי במדיניות האסטרטגית במדינות האסלאם הקיצוניות הקרובות לישראל - מאז 1973 נשענות מדינות ערב על אסטרטגיה הגורסת כי קיימת עדיפות למצבורי טילים בליסטים בעלי טווח בינוני-ארוך, המסוגלים לשאת ראשים קרביים גדולים, על פני בניית חילות אוויר גדולים מתוך ההנחות הבאות:.

חיל האוויר הישראלי יעלה תמיד ביכולותיו ובאופן ניכר על אלו של חילות האוויר הערביים. עלות החזקת חיל אוויר גדול יקרה לאין שיעור ממחיר החזקתם של טילים עם השנים נוספו לכך שיקולים נוספים, כמו הייצור והפיתוח הקלים יחסית של טילים בליסטיים לעומת ייצור ופיתוח מטוסי הפצצה, זמן התגובה המהיר מאוד של הטילים והעמידות הגבוהה שלהם מול מערכי הגנה אווירית בהשוואה למטוס.

בעקבות מלחמת המפרץ שונתה דוקטרינת ההפעלה של טילים בליסטיים והיקף הייצור שלהם בסוריה ובאיראן.

הנחת העבודה שהביאה לשינוי במדינות אלו היא כי ירי טילים מועטים על ישראל בכל מטח, כפי שהתרחש במלחמת המפרץ על ידי עיראק של סדאם חוסיין לא יחדור את מעטה ההגנה האווירית של ישראל ולא יגרום לכאוס בעורף הישראלי. לכן, הדוקטרינה הטילאית החדשה היא שיגור מטחים של עשרות טילים ורקטות לעבר ישראל, שכל אחד נושא ראש קרבי במשקל שבין 500–1500 ק"ג, היכולים לשאת בנשק כימי או נשק ביולוגי. איראן פועלת כל העת להרחבת היקף יכולת ירי הטילים האסטרטגיים הן מבחינת כמות, קיצור זמן הכנה לשיגור, דיוק והתחמקות ממיירטים. עמימות גרעינית

מבחינה הצהרתית מאמצת ישראל מדיניות של עמימות בנוגע ליכולותיה הגרעיניות.

העמימות בנושא הייתה אמורה מחד להרתיע את מדינות ערב מלנהל מלחמת השמד נגד ישראל ומאידך לא לדחוף אותן להשיג טכנולוגיית גרעין משלהן. ובנוסף להימנע מגינוי ונקיטת צעדים על ידי האו״ם נגד ישראל בשל הודאה. במאמר שפרסם הפרשן הצבאי יוסי מלמן נטען שישראל אף נערכה להפעלתו של התקן זה.

לדברי מלמן לא ברור אם הדיון בו נתקבלה ההחלטה נערך בידיעה או באישור של ראש הממשלה לוי אשכול.

לדבריו מי שהיה אחראי לנושא הוא הרמטכ"ל לשעבר, רב-אלוף (מיל') צבי צור, שהיה אז עוזר שר הביטחון ועמד בראש ועדה מצומצמת שעסקה בסוגיה. מלמן מצטט את דברי צור שאמר, בעדות שפורסמה לאחר מותו על ידי העיתונאי אמיר אורן ב"הארץ", כי "לא שמישהו חשב לעשות משהו. הדרג הפוליטי לא עסק בזה והדרג הטכני שאני הייתי חבר בו היה (צריך) לבדוק מה מצבנו, ואם אפשר לעשות משהו, זה הכל. אחרי יום הסתבר שלא צריך לבדוק. אבל ביום הראשון בדקנו". לצד צור ויצחק יעקב השתתף בדיונים גם אלוף-משנה (מיל') יובל נאמן. מלמן מדגיש כי מי שדחף באותם ימים להבלטת היכולת הגרעינית של ישראל היה שמעון פרס, אז חבר הכנסת מטעם סיעת רפ"י, שימים אחדים לפני המלחמה הצטרפה לממשלת הליכוד הלאומי.

לדברי מלמן, המסתמך על דברי הביוגרף של פרס, מיכאל בר-זוהר, ב-1 ביוני 1967 הציע פרס "לבצע ניסוי גרעיני הפגנתי, שיציג בפני הערבים והעולם את עוצמתה של ישראל", אך הצעתו נדחתה. הבדיקה וההכנות לשמישות נעשו על ידי רפא"ל שמהנדסיה עבדו מסביב לשעון בשבועות שלפני המלחמה.

במקביל הצטווה מפקד סיירת מטכ"ל, סגן-אלוף דב תמרי, להכין צוות של היחידה, שיוטס במסוק לחצי האי סיני ויישא עמו "חפץ", שלא הוסבר לו מהו. הכוונה הייתה, ככל הנראה, שהלוחמים יניחו את ה"חפץ" – המתקן הגרעיני הראשון של ישראל – על הר גבוה בסיני. מלמן הדגיש כי על פי העדויות והאזכורים המעטים הקיימים בנושא, הכוונה הייתה לאיים בהפעלת המתקן כדי להרתיע את מצרים.

לדברי מלמן אפשר שגם דובר על הפעלת המתקן, כמוצא אחרון, אם צבא מצרים יפעיל במלחמה נשק כימי או ביולוגי או יפציץ בטילים מרכזי אוכלוסייה וישראל תעמוד בפני סכנת הכחדה. מלמן מצטט את דברי יצחק יעקב בספרו, כי "אף לא פעם אחת, לשנייה אחת, לא עלה בדעתי, שאמצעי ההרתעה הפרימיטיבי שהכנו יבוא לידי שימוש אם נאצר לא יפעיל את טיליו". מלחמת יום הכיפורים

ערך מורחב – ישראל במלחמת יום הכיפורים

בראיון שנתן ארנן עזריהו, יועצו של השר ישראל גלילי, לאבנר כהן, תיאר עזריהו (על פי דברים ששמע, לדבריו, מגלילי) התייעצות שקיימה ראש הממשלה, גולדה מאיר, עם השרים משה דיין, יגאל אלון וגלילי, בצהרי 7 באוקטובר 1973, היום השני למלחמת יום הכיפורים, לאחר שקיבלו סקירה מהרמטכ"ל דוד אלעזר.

בסופה של התייעצות זו הציע דיין, לקיים, לנוכח חומרת המצב בחזיתות, הפגנה של יכולתה הגרעינית של ישראל. השרים אלון וגלילי התנגדו בתוקף להצעה, וזו נדחתה על ידי ראש הממשלה, גולדה מאיר, שאמרה לדיין: "תשכח מזה". נטען כי בתחילת מלחמת יום הכיפורים שלחה ראש הממשלה, גולדה מאיר, את שגריר ישראל בארצות הברית שמחה דיניץ שיציג איום מפורש לארצות הברית שלפיו כלי הנשק הגרעיניים של ישראל חומשו ואלו יופעלו אם ישראל לא תקבל סיוע צבאי.

לאחר המלחמה, הנרי קיסינג'ר שהיה יועץ הנשיא האמריקאי לביטחון הכחיש טענות אלה. הדבר הביא, על פי הטענות, לרכבת אווירית שהעבירה תחמושת מארצות הברית לישראל במבצע בזק שכונה מבצע ניקל גראס, בעת המלחמה. בספרו של סימור הרש נטען, כי הסובייטים קיבלו מהאמריקאים מידע לווייני המאשש את נכונות ישראל להשתמש בנשק גרעיני טקטי ברמת הגולן, ושזו הסיבה לכך שהסורים שהגיעו עד גשר בנות יעקב, סבו על צירם לאחור.

מלחמת המפרץ

על פי ספרו של הרש, בעת מלחמת המפרץ הראשונה חשש ראש הממשלה, יצחק שמיר, שעיראק תשתמש בנשק להשמדה המונית (בעיקר נשק כימי) ובעת שיגור הטיל הראשון על ישראל איתרו לווייני ריגול אמריקניים למעלה מ-20 משגרי טילים שכוונו לישראל ולמדינות נוספות.

על-פי הערכת האמריקנים מדובר היה בטילים שחומשו בנשק כימי, והכרתו של סדאם חוסיין בכושר הגרעיני הישראלי מנעה ממנו לעשות שימוש בנשק להשמדה המונית. חילופי איומים עם איראן

ב-1995 הצהיר עלי רפסנג'אני, נשיא איראן ואחד מאבותיה החשובים של תוכנית הגרעין האיראנית, בעת נאום דתי אסלאמי במסגד, כי "ישראל יכולה לגרום לנו נזק רב, אך די בפצצה אחת כדי למחוק את ישראל".

לדבריו אלו נוספו עם השנים הצהרות נוספות, כמו אלו של מפקד משמרות המהפכה, רחים ספווי, שטען כי "לישראל יש נשק רב עוצמה, אבל היא בית עשוי מזכוכית". בטקס שנערך בקריה למחקר גרעיני - נגב באוגוסט 2018 אמר ראש ממשלת ישראל, בנימין נתניהו: "אויבינו יודעים היטב מה ישראל מסוגלת לעשות, הם מכירים את המדיניות שלנו.

מי שמנסה לפגוע בנו - אנו פוגעים בו. מי שמאיים עלינו בכליה, מעמיד עצמו בסכנה דומה, ובכל מקרה הוא לא ישיג את מטרתו". שר החוץ האיראני, מוחמד ג'וואד זריף, הגיב לדברים אלה בציוץ בטוויטר שבו אמר: "איראן, מדינה ללא נשק גרעיני, מאוימת בהשמדה אטומית בידי מחרחר מלחמה הניצב במפעל לנשק גרעיני". במאי 2020 נוספה החלפת מהלומות.

כאשר הנשיא ח'אמנאי פרסם איור לקראת יום ירושלים בו נראית ירושלים ה"משוחררת" על ידי חיילים פלסטינים ועליה נכתב "פלסטין עוד תהיה משוחררת, הפתרון הסופי - התנגדות עד למשאל העם". ראש הממשלה נתניהו השיב לו בטוויטר: "איומיו של ח'אמנאי לממש את "הפתרון הסופי" כנגד ישראל מזכירים את תוכנית "הפתרון הסופי" הנאצית להשמדת העם היהודי. עליו לדעת שכל משטר שמאיים על ישראל בהשמדה ימצא עצמו בסכנה דומה". "ישראל לא תהיה המדינה הראשונה שתכניס נשק גרעיני למזרח התיכון"

לאחר הצהרת נשיא מצרים גמאל עבד אל נאצר בשנת 1964, כי בעקבות ישראל, מצרים תחל בפיתוח אמצעי גרעין משל עצמה, הגיב מנהיג ישראלי כי "ישראל לא תהיה המדינה הראשונה שתכניס נשק גרעיני למזרח התיכון, אולם גם לא תהיה השנייה לעשות זאת".

כלומר, אם מדינה ערבית תנסה לפתח נשק גרעיני, ישראל תקדים אותה. מכל מקום, החצי הראשון של משפט זה נשאר מאז כנוסח הקבוע של מדינאים ישראליים בכל פעם שהתבטאו בנושא. חוקרים של מדיניות הגרעין של ישראל ושל מורשת בן-גוריון גורסים שבן-גוריון טבע את הנוסחה הזאת ב-1962. יש המייחסים אמירה זו ללוי אשכול, ואחרים ייחסו אותה לשמעון פרס, תוך הסכמתו בדיעבד של דוד בן-גוריון. ברבות הימים הפכה זו למדיניות הרשמית של מדינת ישראל, עם זאת פירושה המעשי אינו ברור: האם כניסתה של צוללת נושאת נשק גרעיני לאזור המזרח התיכון מפקיעה מן הראשוניות של המדינה הראשונה שתייצר נשק גרעיני? האם פצצה גרעינית מפורקת שניתן להרכיבה בתוך עשרים דקות עדיין עומדת בתנאי ההצהרה? ניסיונות של ארצות הברית, בעת ממשלי הנשיאים קנדי וג'ונסון, לפזר את העמימות סביב הצהרה זו, כשלו. כך או אחרת, לא ניתן לומר בצורה חד משמעית כי שתי המטרות הושגו: מדינות ערב לא נרתעו מפני פתיחה במלחמה כוללת נגד ישראל במלחמת ששת הימים ובמלחמת יום הכיפורים, ומדינות אויב כגון עיראק, סוריה ואיראן פעלו (וחלקן עודן פועלות) להשגת נשק גרעיני משלהן. התבטאויות של מנהיגי ישראל בדבר יכולתה הגרעינית

לצד ההצהרה הרשמית והמקובלת של ישראל, "ישראל לא תהיה המדינה הראשונה שתכניס נשק גרעיני למזרח התיכון", יש מדי פעם התייחסויות מרומזות של מנהיגי המדינה לנושא הגרעיני.

התבטאות יוצאת דופן הייתה לנשיא אפרים קציר, שאמר לכתבים זרים בדצמבר 1974 כי: "לישראל יש פוטנציאל גרעיני". ובתשובה לשאלה האם אין הדבר מדאיג, השיב: "מדוע צריך נושא זה להדאיג אותנו? בשנת 1996, בעת עימות הבחירות הטלוויזיוני בין בנימין נתניהו לשמעון פרס, נשאל פרס על ידי המנחה, דן מרגלית, האם לא טעה כשהכריז שתמורת שלום יהיה מוכן לוותר על תוכנית הגרעין הישראלית, ופרס השיב שהוא נעלב מהשאלה, בעודו אחד ממקימי הכור הגרעיני בדימונה.

בדצמבר 2006, במהלך שימוע בקונגרס, הסביר שר ההגנה האמריקאי המיועד, רוברט גייטס, את מניעיה של איראן בפיתוח נשק גרעיני, באמרו כי "מוקפים במעצמות גרעיניות: פקיסטן במזרח, הרוסים בצפון, הישראלים במערב וארצות הברית במפרץ הפרסי".

זמן מה לאחר מכן התייחס ראש הממשלה, אהוד אולמרט, לשאיפת איראן להשיג נשק גרעיני "כמו אמריקה, צרפת, ישראל ורוסיה", אך הבהיר פעמיים באותו ראיון גם כי ישראל מעולם לא טענה שיש בידה נשק גרעיני. למחרת הבהיר במסיבת עיתונאים כי אין שינוי במדיניות העמימות של ישראל וש"ישראל לא תהיה המדינה הראשונה שתכניס נשק גרעיני למזרח התיכון". ב-7 באפריל 2008, בעת שביקר בחמ"ל משרדו במסגרת תרגיל העורף הלאומי, אמר השר בנימין בן אליעזר: "תקיפה של איראן תוביל לתגובה קשה של ישראל, שתגרום לחורבן האומה האיראנית".

ב-23 ביוני 2008 אמרה יו"ר הכנסת דליה איציק בנאום לכבוד נשיא צרפת ניקולא סרקוזי: "אנחנו זוכרים בעיקר, ורוצים לזכור, את הימים הנפלאים של שיתוף הפעולה המדיני ובעיקר הביטחוני, ולעולם נהיה אסירי תודה לכם, הצרפתים, על שנתתם לנו את מקור הכוח וההרתעה העיקרי שהיה ויש ויהיה לנו".

העמימות ויחסי ישראל-ארצות הברית

מדיניות עמימות גרעינית הייתה נחוצה גם לצורכים פוליטיים גלובליים.

הכרזה רשמית של מדינת ישראל על כך שהיא מחזיקה בנשק גרעיני הייתה פוגעת ביחסיה עם מדינות העולם ובמיוחד עם ארצות הברית, שהייתה בין היוזמות על חתימה על האמנה למניעת הפצת נשק גרעיני (NPT) ודגלה בפירוז המזרח התיכון מנשק שכזה. חשיפה כזו הייתה פוגעת גם בסיכויי ישראל לקבל תמיכה פוליטית וסיוע בגלל לחץ חלק מהקונגרס האמריקני שלא היה משלים עם הכרזתה של ישראל על יכולת גרעינית. ב-3 בינואר 1961 נפגש שגריר ארצות הברית בישראל, אוגדן ריד, עם ראש ממשלת ישראל דוד בן-גוריון, והודיע לראש הממשלה על דרישה אמריקאית לדעת מה אופיו המדויק של המבנה המוקם סמוך לדימונה.

דרישה זו, כמו דרישות שבאו אחריה בתחילת שנות ה-60, לא נענו. בין השנים 1961–1963 ארצות הברית עשתה מאמצים מודיעיניים ניכרים לזהות את מקור האורניום שהגיע לכור הגרעיני בדימונה ועיקר החשדות נפלו על צרפת, דרום אפריקה וארגנטינה. בזמן ממשל קנדי בארצות הברית התגבשה מדיניות "אל תשאל, אל תספר" מול ממשלת ארצות הברית.

החל משנת 1964 שלחה ארצות הברית מספר משלחות ביקורת לכור, שלא הורשו לבקר במעמקי הכור אלא רק בחלקים שלו שהיו מעל הקרקע ופעילות המחקר הגרעיני היחידה שבה הורשו לצפות, הייתה מחקר גרעיני לצורכי שלום. בשלהי תקופת שלטונו של הנשיא ניקסון ב-1974, גיבש ה-CIA הערכת מודיעין בסיווג "סודי ביותר" לפיה ישראל יצרה ואגרה מספר מתקני נפץ גרעיניים ובידיה טילי קרקע-קרקע לשיגורם.

ב-1975 פורסמה הערכה זו בניסוח שונה על ידי משרד החוץ האמריקני ובה הקביעות החד-משמעיות הוחלפו ב"חשדות" לקיום נשק גרעיני בידי ישראל. בשנות ה-60 חקרו רשויות החוק האמריקני את זלמן שפירו כימאי יהודי-אמריקני בחשד שהעביר אורניום מועשר לתוכנית הגרעין הישראלית, אך חשד זה לא הוכח מעולם.

בשנת 2008 פורסם דו"ח של המכון למדע וביטחון לאומי בוושינגטון, בראשות דייוויד אולברייט, אחד המומחים הגדולים בעולם לנשק גרעיני ומניעת הפצתו.

הדו"ח מתריע מפני עליית הפוטנציאל לשימוש בנשק גרעיני במזרח התיכון. הדו"ח, שהוגש לנשיא הנבחר של ארצות הברית, ברק אובמה, ממליץ לשכנע את ישראל להצטרף למשא ומתן העולמי על אמנה האוסרת על ייצור והפקה של חומרים בקיעים, בהם פלוטוניום ואורניום מועשר, בעבור נשק גרעיני (Fissile Material Cut-off Treaty). למרות הדו"ח, הבטיח אובמה לראש ממשלת ישראל, בנימין נתניהו, לשמור על העמימות הישראלית. נושא לסאטירה

במשך השנים הנושא אוזכר לא מעט בשולי הדיונים הרציניים.

הן נושא העמימות, ובמיוחד חטיפת ואנונו באיטליה (למשל במערכוני החמישייה הקאמרית). ק.נמצא ב רקע סדרת ה אנימציה הסאטירית ה ישראלית מ.

22 וכן אוזכר מספר פעמים בסדרה ייסורי אפרים, ובאופן ישיר בחלק מהפרקים. הסרט הישראלי "פלאפל אטומי" מתמקד בכור הגרעיני של ישראל ובניסיונה להסתיר את קיומו של נשק גרעיני מפני פקח סוכנות פיקוח גרעין בינלאומית.

תוכנית הגרעין של ישראל