I. Кара-Ђорђе. Кроз пуних четрдесет година заливали су Срби драгоценом крвљу својом земљу отачаства свога, само да би јој повратили изгубљену слободу. У историји света неналазимо равног примера у јуначком отпору и жалоснијим посљедицама. Човек, који је рад да се упозна са стањем ове земље, тај се мора на једно по стољећа назад обрнути, да проучи разне промене устанка српског, који је робове поставио у ред слободних људи. Усред ужасних и грозних догађаја и крвавих призора, који су несретну Србију скроз и скроз десетковали, без да су њено постојанство заморили,. наилазимо ми на  такова дела, која се односе на патриархални живот овог првобитног народа. Виђаћемо ту и оне особе, које се прве у средини ових грозних и ужасних призора појавише. Но ови призори при свој својој страхоти ипак су пуни чара појетичког, што сладост и грозу наједнако разливају. Кара-Ђорђе и Милош, ова два велика поборника, које је сам Бог једног за другим Србији дао и изабрао их да из турског ропства ослободе један хришћански народ; ова оба пука простака ма да нису никакву науку учила, ипак су показали велику вештину у вођењу рата и управи народној. Они су рушили све препоне из пред себе, да прокрче себи пута до самог кнежевског престола — да на овај седну. Њи двојица, дају нам неизцрпиви извор премногих изванредних дагађаја, којима се човек дивити и чудити мора. У ова два човека састоји се и цео српски устанак са свима својим чудесима и удивителним исходима, којих сљедство беше: ослобођење отаџбине, признање њезине унутарње  неодвисности  од својих старих господара, и напослетку уређење уставно, које се у овој слободној земљи брзо увело. Но пређе, него што се упутимо у Србију новорођену, пређе, него што реч поведемо о Милошу, човеку, кога је слатко обхођење, челичан карактер и дубоко проничући дух украшавао, који је у једно и исто доба био велекодушан ратоборац и мирољубиви владар, који земљи својој мудре законе и установе даде пређе дакле, него што би сва та дела Милошева прегледали, морало једним кораком ступити у Србију заробљену, и први пут од господарства турског отету Кара-Ђорђем, који је на себи носио печат сурове госпоштине, грозне добродетељи, нечувене одважности и невиђене слабоштине. За човека овог, који после толико проливене крви и јуначких жртава, није умео отачбини својој да даде стално уређење, рекао је први Наполеон у Бечу 1809. године ове знамените речи: «Кара-Ђорђе је један од оних грдоба, које потресају земљу где год стану,  ал који при свем том ништа зидати незнају!» Ђорђе Петровић — који је познат код нашег народа под именом Кара-Ђорђе, рођен је 1770. године у селу Бишевци од простих и сиромашних родитеља. Њега је Бог обдарио био чудном суморном ћутљивости, која као да му је само за то с више дана била, да побуне и завере ствара, и отуд на себе и на своју главу ил највећу срећу, ил најгрознију и највећу несрећу да навуче. Овакве људе, кад промисао божји у средини једног заробљеног, у невољи и неправди пиштећег, народа створи, онда му он на углед ставља престол илити најужаснију смрт. Управ у оним знатним за Француску годинама 1800 до 1811, просијала је и Црног-Ђорђа слава, која се је у то исто доба по целом свету разнела. Његово јуначко име спомињато је било у свакоме друштву, његова нечувена освајања и скоро непоњатна неустрашивост и српско безпримерно јуначтво у биткама, подсећа нас на саме Шпартанце, те он беше предмет свакидашњег разговора. За  Србију, ову малу земљу што је у земљопису једва са малом тачком означена била, није нико знао, нити се ко бринуо да знаде ко станује у њој; али кад се за Кара-Ђорђев устанак разчуло, цео се свет са њоме занимао. Један свињарски трговац, са неколико тек хиљада простих људи као што је и сам био, за пуних петнајст година ратовао је противу големе турске силе, коју су најславнији ђенерали њезини предводили, те стопу за стопом отимајући прогањао их је из своје миле отачбине. У великим варошима, пред дућанима, где се обично ликови свих славних људи продаваху, гомилама врвио је свет, да види његову слику, која беше са цртама јако означеним, погледа страховитог и високог чела, које га је издавало као да је био господар целог света, ма да је био насликан у своме народном оделу, које до смрти своје нигда није оставио био. На јавним местима, по рогљевима улица, по зборовима около цркава и манастира, скупљао се је народ около гуслара, који су у  бесконачним песмама приповедали ил певали јуначка дела једнога пастира тако, да је народ у заносу усхићења све рукама пљескао. Детињство Ђорђево протекло је у жалосној самоћи. Он није знао за забаве и радости млада човека. Неки тајни ал неутолими нагон за слободом набављао му је сладости у грубом занимању пастира, где је он уживао потпуну слободу. Још кад је са свим млад дечак био, на поглед Турчина, овог мрског господара, кипила је крв у њему, севале су му очи, те је избегавао да се шњима састаје, а стада је своја водио све по пољима од обиталишта људских удаљеним и неприступним, те је он ту често проводио читаве седмице, а често проживео је ту и по читав месец дана, без да се кући својој враћао. — Шта ли је већ сневао овај прости дечак? Нису ли пред њега, кад је певајући јуначке песме потресао своју тиху пустињу, сенке старе Србије, негда слободне и ратоборне излазиле? Ил је можда при трајућој  појетичкој и светлозорној ноћи са истока слатка која дражесна вила од Шумадије пришапнула му сјајни санак будућности, проказала му све крваве бојеве, непоњатна освојења и увенчала гордо његово чело круном?— Једном кад га је мајка његова враћајућег се дома запитала: «Ђорђе дете моје! кажи ми, зашто ти волијеш живити у дивљој пустињи него у кругу нас сродника твоја? Зато! рече јој горди младић развлачећи усне своје смејом презрења: «јер тамо је роб слободан!» Тако је пролазила прва младост Ђорђева. Мало позније немирни и слободни дух његов побуди га да почне са свињама трговати, ма да довољно новаца за ту радњу имао није. Срећа га спочетка добро послужи, и он беше међ својим простим сељацима довољно чувен и радо виђен. Но он је богатство без слободе презирао. «Ја ове новце, рекао је он своме староме оцу Петронију, који га саветоваше, да се у будуће бољма пази са Турцима, у толико само поштујем, што их скорим могу заменути за барут и олово!» II. Јаничари. Једног зимског вечера седила је породица Кара-Ђорђева у својој ниској колеби; жене су лан преле около једног стола, над којим је тињао жижак, што је о греди висио и остали простор од колебе осветљавао. Мушки су плуг преврћали и оправљали. Уз један ћошак од огњишта седио је стари Петроније певајући по обичају своме уз гусле једну народну песму, која је узносила и у звезде дизала негдашњу славу старе мајке Србије. На једанпут отворе се врата од колебе, на прагу њезином изкрсне човек стаса високог, који је имао бунду на леђи, а на глави шешир са широким ободом, и пре него што је са прага кућевног унутра корачио, гледао је оштро на пољу лево и десно, и кад се потпуно уверио да га нико не гони, уђе унутра, затвори врата и подупре их леђима; у десној руци држао је јатаган, а леву је наслоњену држао на пиштољу, што му задевен беше за кожним појасом. «Отац!— благослови ме, а ти мати моли светог великомученика и победоносца Ђорђа, да ми бегунцу буде у помоћи, рече човек у полу радостан. «Ђорђе, жалосни сине! шта је теби? повиче старац, ширећи дркћућа наручја сину своме. — „Отац, ја сам отојич убио Турчина једног“ одговори Ђорђе одважно. — „Тешко мени жалосници! повиче обнезнањена мати, те склопивши руке своје рече: „Господе, ја ти се молим смилуј се на дете моје!“ „Кад сам се враћао из Шипровата у Вишовце,» настави Ђорђе» враг нанесе на мене неког агу јаничарског; он је ишао на коњу а ја пешке и како ме стиже, горопадно ми рече: „Псето каурско, натраг, па капу доле пред твојим господарем!» На ове речи ја му неодговорим ништа, но навучем шешир свој већма на очи, без да сам га и погледати хтео.« Он се на ово ваљада разљути, опали  пиштољем на мене, а ја видиш, овим јатаганом размрскан му главу. Сад више нема за мене опстанка овде, ја идем у гору код браће моје ајдука, да отуд калим срдце своје на душмана отачбине, а ако тебе отац буду Турци мене ради гонили, онда ћу ја натраг доћи и предаћу им се!» «— Проклет да си и овог и оног света ако се не вратиш,» рече му дркћући отац, а Бог милостиви нека ти је на помоћи!» У овај мах зачу се да неко бакће око куће, ево га где већ на врати куца. Старац Петроније брзо скочи са свога седишта, те испод сламњаче извуче своју шару, стане с њоме пред сина, остали људи који су у соби били дочепају у руке косе, а мати у највећем очајању узе неко подугачко копље, па нескидајући очију са мужа и сина, стајала је као укочена. За неколико магновења владала је у соби нема тишина, која је довољна била да изрази овај ужасни призор, пун забуне и очајања. Од ових очајника неби се ниједан жив у руне предао. Њихов јуначки поглед пуказује чудну одважност, коју перо није у стању описати. Сад се зачује друго појаче куцање на врати. «Морам ја томе крај учинити!„ рече одважно Ђорђе, тури јатаган у зубе, а пиштољ узе у десну руку и снажно отвори врата од куће, у намери да напоље изађе. Млада једна девојка показа се на врати и одма утрча у собу. «О спаситељу мој будите благословени! проговори мати падајући на колена благодарећи Богу што их је беде сачувао. «Ја сам браћо, — ја твоја заручница мој јуначе Ђорђе!» «Јелице, слатка и мила моја Јелице! рекне овај млади човек и притисну је са љубавним осећајима на срце своје. — «Ја сам изчекивала да ти Ђорђе к мени дођеш, видела сам те кад си у кућу ушао»... «ви остали продужи она,» небојте  се ништа; мој отац и браћа, засели су на крај села; на један уговорени знак, наши ће суседи дознати за долазак Турака и вас ће за времена о томе известити.» Бежи сине мој одавде, док је још за тебе сигурно,» рече старац са одважношћу неком. — Јадно и жалосно дете моје, рече мати, небом те преклињем бежи! „Уклони се Ђорђе, рече уздишући млада девојка. «Јелице... кад теби збогом казати морам и кад се с тобом растајем, онда враћам ти и твоју задану реч натраг, рече младић кратким ал тужним гласом. — „Непримам ја то мој Ђорђе! Ја ћу теби верна остати и чуваћу задану веру и у сретно и несретно доба.» — Но ја сам Јелице прогнат, и то можда за навек ил на дуго време. «Јест ти си прогнат и ти се одавде уклонити мораш што си убио Турчина... једног од наших мрских господара. Слава и  хвала нека ти је за то јуначко дело, мој храбри заручниче!» «Јелице! ти можда и незнаш, да ја сада у гору идем да отуд са браћом мојом ајдуцима нападам на Турке, гонитеље наше.» „И ја ћу Ђорђе с тобом. Хоћеш ли да нас још ноћас венча попа? реци Ђорђе! хоћеш ли? «Шта ћеш сирота девојко, зар хоћеш да ти на дар свадбе донесем живот жене једнога хајдука? рече Ђорђе. Затим настави опет прекинути свој говор: «Јелице молим те узми твоју реч натраг, нема свадбе код једног бегунца!« „Ја ју никад натраг узети нећу, одговори Јелица.» „Е добро, твој сам и овога и онога века моја мила Јелице.“ Младо девојче паде у наручија своме младожењи. Јелице слатка душо моја, рече јој Ђорђе, добро разсуди шта радиш и шта може после и од мене и од тебе бити. Проклети Турци  гониће сваког који мене љуби, па ако они светећи се мени нападну и на тебе, ах Боже мој Боже, како ме ова помисао љуто узнемирује! «Иди и небрини се за нене Ђорђе, ево ко ће ме од насиља њихова сачувати и одбравити одговори мирно девојка, па истргнувши из корица нож, који јој је у недри скривен био. Ово је једини адиђар, који оста још у рукама жена кукавне Србије, рече она горко смешећи се. «Сузе, може бити прве у животу његовом потекле су му низ отворено лице, кад је праштајући се невесту и родитеље своје грлио. «Збогом отац и мати, збогом Јелице, ја, ћу се за све вас старати. Тешко ли си ономе, који вас само за длаку на глави дирне. Сад је већ суђено да вечити бојак бијем с Турцима,» После ових речи нестане га. Овај јуначки ал жалосни призор, решио је судбу Ђорђа Петровића, решио је уједно и судбу — Србије. Од часа оног, кад се по народу разчуло да је Ђорђе отишао гори у ајдуке, оваки призори често су се по целој земљи свакојаким видом показивали. Народ је руљом у хајдуке одлазио. III. Ајдуци. У ајдуке, или ти да боље речем у горске пустиње, ишли су обично Србијанци из равнице, који су били право и неправо гоњени од својих немилих господара. Оптужени бегао је у стародревне шуме, где је налазио своју потпуну слободу, пошто се је напред удружио са онима које је раван случај у гору довео. Несрећа била је општа. Они су живели у заједници братској и по предходном договору, нападали су и убијали они само Турке, којима су често отимали новце, које су ови из Београда у Цариград шиљали. Они су од својих земљака као пријатељи примани били у села; сељаци сакривали су их по својим колебама, давали су  им рану и подказивали су им намере турске, а кад што су им и у помоћ притицали; где који од хајдука нису се до пролећа у гору повраћали, осим ако је какав важан нападај потребовао општу потпору од свих савезника. У доцније доба, кад су се Србијанци често бунили и устајали на оружје, несретна њихова родбина и нејач нашла је прибежишта и заштите код ајдука; старци, жене и деца остављали су били своје куће, и настанили су се са стоком у гори; од куда су опет кроз сто невоља рану носили мужевима, деци и браћи својој, која су у равници са Турцима бојак били. После једне године, одкако је Ђорђе отишао у хајдуке, он постане њихов предводитељ и управљао је своја нападања тако вешто и неустрашимо, да су Турци одма осетили, да код ајдука српских мора какав вешт и неустрашими вођ бити. Ајдуци су с почетка нападали само на путнике, отимали кад и кад царску касу, но са Карађорђем  почели су нападати на Турке по паланкама и самим градовима. С дана на дан откривала је турска полиција нене потајне завере, које су народ близу планина стојећи за устанак удешавале; — оваке непрестане прилике и кретања народа обелодањивала су, да је завера противу Турака далеко разграњена и да је побуна народна на прагу. Пред четама које су ваљано наоружане биле, Кара-Ђорђе је при сваком боју показао ванредно јунаштво и највеће пожртвовање, а редовима непријатељским задавао је страх и ужас. Па кад је међу њима само какови пролом спазио, одма је то на своју корист употребио, секао их је као репу и мртвим њиховим лешинама поља је покривао. Своје је момке јако чувао да лудо не гину. Никад се он није хотео шњима упустити у отворену битку, где би голема турска сила могла његову малу чету застрашити и чувао се Турцима издати снагу своју да ју они виде. На халовитом вранцу Ђорђе, у лицу  црн, са цртама јако израженим, које су дуге црне власи окружавале, његово угрожателно чело, страховити поглед, стрепећ покрет, гордељиви стас; Ђорђе, прости Србијанац у своме простачком оделу, чињаше се да својом вољом над свима влада и заповеда. Никад побеђен а свагда победитељ, постао је овај вођа ајдука страшилом турске војске. У своме сујевјерју они су му и неку волшебну силу приписивали и прозвали су га Кара-Ђорђем. Наскоро после неколико изгубљених битака примети турска власт, да је ова борба ајдука почела на себе узимати прави политички карактер, јер на многи мести где су се ајдуци и Турци побили, долазили су обитаоци равница, па кад су заједничког непријатеља побили, они су се враћали својим кућама, те чинећи се свему невешти, радили су своје послове. Једва једаред увиде и горди падиша, да он без употребљења велике силе, неможе и није у стању ове ајдучке чете побити и растерати,  које с дана у дан, све смелије и слободније постајаху, а које остали житељи подпомагаху. Сад се прибегне лукавству а од нападаја се одустане. Паша београдски, где је била столица управе Турске, добије од султана налог, да страховитом ајдучком вођи потајно сјајна предложења учини. Као награду — за његово лично покорење, обећао му је паша у име султана, да ће бити ослобођен од самртне казни, коју је на себе навукао убијством јаничарског аге. Кад ово није помогло, онда му паша нуђаше грдну своту новаца и високи чин у турској војсци, али све те понуде одбацио је Ђорђе презрењем од себе. — «Кажи онима који су те послали,»- рекао је он нудиоцу турском, — «да ја нетражим у Турака ни богатства ни госпотства, ја ћу њи, као угњетаче и тиране отачбине моје све дотле гонити, док уз мрзост моју буде се раме ово држало, и док и једна једина капљица старе оне српске крви, кроз моје жиле текла буде. — Ја ћу до гроба  мога остати њихов неумитни судија и ужасни осветник!“— После овог одговора видеше Турци, да мудрог и лукавог вођу ајдучког, не могу за златан ланац да привежу; зато сад поставе велику цену на његову главу, кућу му са землом сравне а земљу од оца отму. Стари Петроније дође сад у највећу невољу, а за сачувати главу своју, склони се код Јеличиних родитеља. Но гостопримство Петронију од пријатеља указано, доводи ове у опасност и без да њега спасти могу; јер Турци на све стране распитују за њега и траже га. Ђорђе сад намисли да страној земљи повери родитеља свога, једино добро које је јошт на свету имао. Три су већ године прошле, од када је он оца и мајку своју оставио и отишо гори у ајдуке. Јадна мајка његова већ је била умрла, јер ју је жалост уморила. Млађи брат његов био је већ у бегству, а бедни отац нема ни камена од огњишта свога, где би бар седу своју главу наслонити мого.... Ова голема несрећа,  ово ужасно опустошење очина дома, све је то Ђорђево дело. Горском ајдуку при помисли на ову несрећу и погледом на ово дело, да пукне срце од жалости; његова мрзост на Турке ускипи сада до залуде: «Они — они су сами“ — викао је он у највећој јарости својој, — «извор и узрок толикој беди и невољи мојој, на њима ћу ја једнима калити срце своје за несрећу свију својих!» Бледи месец са својим жалосним зрацима у поноћно доба осветљаваше човека једног на гробљу вишевачком, који се богу мољаше клечећи на гробу једном. Дубоки уздаси тешке туге и жалости потресаху прса његова. Неколико већ пута устаје он и опет пада на камени гроб, који је већ био маовином обрастао, љубећи га, сузама обливао. Уједаред устаде срдито са гроба тога и рече: «Збогом мајко моја... ја ћу те осветити!» — затим се баци вранцу своме на рамена, чију узду из руку својих изпуштао није, и лаганим ходом упути се колеби једној, што је на крај села лежала. На знак један отворе се врата од колебе, неколико људи изведу једног очајног старца и метну га иза коњаника, који се саже и пошто проговори неколико речи, загрди и изљуби своје пријатеље рекав им: «хвала вам браћо, збогом Јелице!» — и одлети као муља. Кад дође близу Саве, која дели Србију од Аустрије, Кара-ђорђе сјаши с коња, прихвати свога старог оца и водећи га под руку дође до једног чамца, који је био привезан за брег, код ког су стајала три ајдука спремна, да га на миг свога господара од обале отисну. Но у магновењу оном, у ком је стари Петроније требао да остави место рођења свога, обале потока, сведоке прве жари и љубави, поља, која је он својим знојем оросио, земље, где почивају кости његових старих родитеља и миле дружине — седамдесетогодишњи роб нехтеде тако скупе слободе — сузе облише му његово старо лице.  — „Ђорђе — мило и добро дете моје!“  — рекне он уздишући —- «у ово моје старо доба горак је лебац у туђини, ваздух је смртоносан којим се тамо дише, хајде да останемо овде, — ја ћу сам ићи до паше; приклињаћу га сенком свог љубимог сина, ког је скоро изгубио, молићу да ти опрости и да те мени остави. Покори се сине Турцима... та добро знаш, да су они и тако наши господари!» ... Ове последње речи дирнуше у срце Кара-Ђорђа, он је отачбину своју више свега љубио, нови боли почну га мучити. Он виде да су угњетачи отачбине и саму српску крв у родитељу његовом изкварили. «Отац!» — рече он озбиљним гласом, „одавде се мора ићи и то што брже, Турци за нама већ иду, а ја сам се Богу заклео, да ћу вечити рат водити са овим господарима. Хајде — да се седа у чамац док је јошт безопасно за нас!!!» У том магновењу кад је те речи говорио, зачу се пуцњава пушака. Ово су Турци од Босне, који се бију са ајдуци гонећи  Кара-Ђорђа, но овај се њиховом дочеку надао, те је у крај друма поставио ајдуке да закриле бегство његово. Крајње је време наступило да се одлази. „Отац!“ проговори Ђорђе ублажавајући мало свој крупи глас — „заклињем те именом моје блажене мајке која нас од горе гледа.... хајде да се иде!“— и повуче га к реци. Но старац Петроније одупре се, бацајући свој жалостни поглед около себе. «На овој сам земљи живео, на овој хоћу и да умрем» — прошапута он, загрли очајно из све снаге једно дрво, које је близу њега стојало. Топот коња зачу се. Тане једно удешено беше баш на оно дрво, за које се старац оберучке као утопљеник држао. Сад се већ више неможе побећи. Ђорђу се коса на глави диже, мртви зној пробије га, очи му се замуте и у највећој забуни рече: «боље да умре нег да жив Турцима у руке надне!» клекне пред отца и замоли благослов од њега.... јатаган  му у срце сјури, и са крвавим оружјем у руци, опијен, збуњен, ван себе од жалости скочи брзо у чамац и за часак нестаде га. IV. Милош Кнез Милош, јунак од Србије, рођен је 1780. год. у сиромашној колеби у Поцерју. Оцу његовом беше име Теша а матери Вишња Теодоровић, обоје су били ратари. Мата његова Вишња имала је јошт једног сина од првог мужа, који се звао Милан Обреновић. Страсна љубав, тесно је везивала ово двоје деце и да је ово чувство годинама све већма ладнило, оно је доцније на против до тог степена дошло, да је Милош презиме свога оца Теше напустио, а име свога брата узео, те се од тога доба, па све до смрти своје звао и он Милош Обреновић, које је име он прославио и узвисио у народу своме. Код нашег простога народа, љубав братска је претерала све границе фанатизма. — Име брата јесте најсветији и најтврђи  савез — остало сродство пак долазило је у други ред. Брат се заклињо братом и ова је заклетва света, а да би се овај вечити савез јединства и слоге братске далеко разгранао, мудре старешине српске, примиле су и освештале ову моралну снагу слабијег противу јачег; а два искрена пријатеља од туђег дома и племена, саједине се именом светог Јована пред олтарем божијим и назову се „побратими.“ Ово својевољно саједињење добије заклетвом светињу неповредиву и свеза је ова тако исто јака као и сродство по крви. Побратими деле савесно између себе добро и зло, једнаке имају цјели, у бојевима бију се један поред другог и враћају се као победиоци — или гину заједно. Јошт и овога часа поред свију непријатељских покушаја, да Србе раздвојењем ослабе, у сред 19. века — може песник наћи у дичној Србији верне обрасце обичаја из библије и Омира. Старији син Милошев звао се Милан. Кнез Милан — ова јадна политичка жртва, која се као што је опште познато, једног јутра попела на књажевски престо од Србије, да на вечер у гроб зађе. Ово је једини владалац српски, који је имао срећу кнезом српским бити, а да ни једног званичног акта не подлише, и коме за сво време његовог живота, нити светлости ни сијателства титула дата није, па ни од самих његових подајника, које он нигда увредио није. Он је несретнији био и од самог младог цара Уроша; овај је бар имао с почетка власт у својим рукама, коју су доцније великаши српски од њега преотели — али великаши српски Милана и у гроб положише, а власт му, која му је од оца преостала — недадоше. А зашто? зато! — што су тражили да га за насљедственог кнеза од Србије, коме је отац јоште за живота свога власт предао, — Турчин потврди и да они до потврђења тог, као непотврђени земљом управљати и владати могу. Милош — у првим годинама детињства свог, није као и остала сеоска деца никаквог изображења имао. Он је с почетка помагао оцу своме у пољском раду. Чувао је стада, а двапут преко године ишао је са братом својим у Далмацију, да своју марву тамо боље прода. — На овом далеком путу, долазило је просто дете у додир и са становницима варошким, виђало је обичаје и живовање њихово. Спрва био је само гледалац у промету трговачком, доцније пак и сам је њоме управљао, те мало по мало упозна се он са правим начином живота, са природом људи и ствари. Обдарен духом проницања, а при том разборит и вешт у познавању љутске природе, које је најважније знање за онога, ком је суђено да над другима влада. Кад год се са путова ових у своје село враћао, свагда се опет лаћао свога пољска рада, али му овај већ није од срца ишао, јер је почео мрзити на њега. Дух његов, који је за слободом чезнуо, није га могао  са животом проста земљеделца задовољити, нити је он марио више, за уживања свог млађаног доба. Мутне су га мисли обузимале, душа је његова чезнула за непознатим — ова морална бољетица која мори и упропашћује толике младе људе, поче сад и њега морити. Он — рођени роб! — сањао је о некој независности и слободи своје отачбине — бој и слава беху му свагдашња мисао. Неодолима чезња за слободом, водила га је у пустињу да потражи места где недоспева жива душа. Тамо је он водио стада своја где се веселио, певајући из гласа јуначке песме, што је од своје мајке као мало детенце научио. Песме ове биле су тако да кажем: плач раздражених робова о некадањој слави и госпоштини својој, оне су описивале бившу срећу отачбине, а у небо су дизале и вечито славиле имена оних јунака, који су за веру и отачбину изгинули. Једном — кад је једну такову песму отпевао Милош, у највећем одушевлењу занешен  повиче: „Та и ја једном кад велики будем, морам противу Турака војевати, да осветим моје Отачаство!“ — Јели какав унутарњи глас предсказао маломе пастиру, да место ово које је њему случај означио није за њега? — или је можда, занешен и усхићен славом српских јунака, почео само да говори у народу оним језиком, који је до сада нечувен био? - Доста, да он није више ни један час, што му је за одмор служио пропуштао, него је почео изучавати на изуст народне песме, које тиранија и турска власт уништити није могла. Једном, кад се дома вратио, приповедаше му деда његов, једну лепу јуначку приповетку о «Краљевићу Марку,» како је овога клетва очина до тог срамног понижења довела, да је отишао у Турке да њима служи, но кад га је савест гонити почела, а он нашав се у боју супрот Влаха на Ровинама 1392. јурне на шарцу своме међу једноверну и једнокрвну браћу као непријатељ, вичући у највећем очајању: „Мили Боже  буди ми у помоћи, да први у овом несретном боју погинем!» — „Његова молба се испунила“ — придода старац. «Марко је тешко сагрешио, али је грех свој смрћу својом опрао. — Нека му је лака земљица!» „Вечита срамота нек је Кралевићу Марку!“ — повиче са највећим гнушањем Милош, гледећи укоченим оком у деду, који му је ту приповетку приповедао. „Мир Милоше!“ рекне му деда „Бог је Марку судио, а нама ваља ћутати!“ — „Деда! — неможе се опростити ономе ни овога ни онога века, који изда своје отачаство!“ — одговори Милош заданут неком непоњатном силом. — V. Милош и Милан. Ово неограничено и ово прерано чувство отачаствољубља подрањивао је у Милошу брат његов „Милан.“ Горди и напрасити карактер овога, није лако снашао окове ропства. Частољубиве мисли њега су од свију страна напајале. Детету јошт од 12 година поверавао је двадесетогодишњи младић све своје намишљаје. Милошево широко чело, замишљен и озбиљан поглед одговарао је потпуно његовом телесном саставу. Био је нестрпељив и ватрен а велики познавалац људи и њихових карактера, а највећи противник улизица и ништавила људских, који клањаху и метанисаху пред гњилим домаћим непријатељем. Милош је у сваком погледу срцем и душом слушао брата свог Милана и свагда је заповест његову, са највећим задовољством извршивао. Прва и најважнија наука,  коју је од брата свог научио, била је та: „гадити се од Турака и вечито их као скотове мрзити.“ За време Кара-Ђорђевог устанка противу даија, Милан се налазио међу првим борцима за слободу српску и јуначтвом својим, попео се на степен војводе од Ужице, Рудника и Пожече. Дуга покорност Турцима његових родитеља, њега је као тешко олово тиштала и он није могао поњати, како да народ један тако дуго може трпити над собом тиранију турску, стога је подрањивао у Милошу ону одважност за слободом. Приповедао му је о јунацима српским. Често му је говорио о скорим бојевима, који ће супрот Турчину да се одпочну. Ово је био прави сан живота Милошева. Устанак Кара-Ђорђа противу даија, нашао је одзива у њиовом срцу. Свагда, кад год су чули да је народ српски на овој ил оној страни на оружје устао, срцем и душом оба брата била су одма тамо. Јел се дочуло да се гдегод бој бије, то су они од свег срца желили победу браћи својој, а кад би се та  њиова жеља посве обистинила, они би се оба тада топили у радости својој, но ако би се што противно догодило, то су браћа била снуждена до очајања. Оваким је духом задахнута била сва омладина Србије. Сваки је осећао овај ускип, ову худу срећу српску. Сваки је осећао како с дана у дан срце раздире спомен негдашње независности српске и дубоке осећаје срамног робства, ког сада подносе. У последње доба, где су се ајдуци као из земље на све стране појављивали и њиова лепа срећа у бојевима, пробудила је у сваком Српчету лепе наде за будућност. Но кад се међу ајдуцима прочуло, да је Кара-Ђорђа нестало и да је пребегао у Аустрију, да заклони главу своју од погибије, на коју су Турци голему цену ставили били, они су опет заузели били своја стара места, а житељи равница остављени сами себи, подпали су поново под власт турску. Но поред све ове вреве за устанком и побуном народа, што је мећу Србима сваким  даном расла, ипак је с друге стране међу самим Турцима тињала једна стихија дивље необузданости; та је била необузданост — самовоља Јаничара у земљи. Паша београдски исто се тако плашио њи у своме пашалуку, као што је од њи презао и сам султан у Цариграду. После оног последњег рата између Аустрије и Порте, у ком су јаничари цару своме велике услуге учинили и управо да речем образ му осветлали, они се тако погорде и осиле, да над собом нехтедоше више ничију власт признати, особито пак у оним пределима, који су од Цариграда удаљени били. Ту су они страх и ужас месту и самој околици задавали. У унутрашњости Бугарске и бреговима старе Маћедоније, која је стајала под управом Јаничара и које је предводио далеко чувени паша видински Пашван Оглу, ове чете састављене и искупљене су биле из самих ајдука или грчких клефта, а међу њима било је и самих незадовољника и пробисветова  турских, који су навикли били за оног војевати, који би им више платио. Ови људи, час су услугу своју нудили којем паши што се од султана одметнуо, час су опет пристајали и са оним народима, који су супрот паше устајали, а свуда их је само она једина цјел водила, да само ономе услугу чине, који им највише плати, ма тај и крвни непријатељ њихов био. Ова је чета управо била плаћена маса из Турака и Хришћана састојећа се. Чете ове — што је јошт најгоре било, нису добивале никакву плату од својих старешина. Оне су обично рат водиле о свом сопственом трошку, опустошавале су и пљачкале сва места, кроз која год су пролазиле. Она места, која су они за своје ратно позориште изабрали, морала су све њихове самовољне намере, па јошт к тому и личне им услуге чинити. Народ српски често је био несретна жртва ових силеџија, кога су они до Бога кињили и до голе душе опљачкали, па опет зато власт турска, која је  Србијом владала, није их од насиља ових бранити хтела, но их је јошт и сама она харала и пљачкала. Несретна Србија дошла је била већ до очите своје материјалне пропасти, големо насиље и свакдашње неправде, доведоше Србе већ и до очајања. Почеше се већ и знаци неки међу народом показивати, који предсказиваху скору побуну. Неки тајанствени дух, који од запада у Србију дошао беше, покретао је од неког доба стољетне растове Шумадије, пробијајући љуто сва српска срца. И сами старци, који су се дугим временом трпљења свакоме злу навикли, предали су се већ вољи божијој; но ипак почесто су почели такове разговоре водити, који до данас јошт од њих нигда нису чувени били. Старе народне песме, које су до овога часа само у страху и највећој тишини певане, сад се наједаред захоре из колеба, пољана и јавних места. Место жалосне успомене, које су негда песме такове  код слушалаца производиле, подстакнуше сада у народу највеће одушевлење и радост које му је давало уверење да тако неможе за дуго остати. Гусле и тужна харфа заробљеног народа, сад су почеле гудити гласом ратоборним. Сами свеци у својим песмама опомињу народ, да незаборави на изгубљену слободу своју. Више Србије на небу ведроме, вргоше већ и свеци знамења своја, која јасно говорише, да је земан дошо да се војевати мора и да ће крв мусломана потоком тећи.“ Одкуда је дошло ово задахнуће, што је подстакло овако уображење и улило у срце љутоме лаву неугасиму жеђ за слободом и осветом? То нико није знао, ма да је сваки у себи чуо, да му то задахнуће на уво шапће: «Устаните на оружје, време је!» — Народ је српски на све стране испуњен био духом ратовања. Јошт се није побуна нигде појавила, нити се невина крвца пролила, која би народ на освету изазвала. Чуо се само из далека велики немир — бурна  разјареност народа, која обично као гробна тишина предходи свакој бури што наскоро долази, кад народ намисли светити се силеџијама својим. У такој грозничавој тишини дошла је била већ и година 1792. Научени људи говоре, да је глас оног страховитог виора, који се у Француској подигао био, одјекнуо чак и на истоку и потресао до саме унутрашњости и земљу — Србију. Неки опет мисле, да је и устанак српски био једна од оних грана Француске револуције, која је имала да цео свет обиђе. VI. Устанак Срба под Кара-Ђорђем. Устанак народа српског, који је 1796. год. по целој Јевропи одјекнуо, јест једна од најглавнијих епоха у српској историји.— Сад се већ оружје из руку испуштало није, но једно је само пред очима било — одупрети се сили тираније, те збацити са себе ропске окове турске. Из овога проистекоше све јаче завере и побуне у народу, док се неодпоче и проливање крви. Претераном тиранијом турском нагоњени народ српски — скочио је на све стране на оружје против својих угњетача. Општи устанак, који се до сад у Шумадији у повоју налазио и Кара-Ђорђем отпочет, — сал се по целој земљи распламтио. Сваки, који је год оружје носити могао, подигао се са пушком у руци супрот својих тирана. Сви су се заклели Христом Спаситељем на самом олтару, да осветничко оружје дотле  неће из руку пустити, док неповрате отачаству своме изгубљену слободу и не сруше са себе срамни јарам турског робовања. — Жестока и голема насиља и изнуђења јаничарска, превазишла су већ сваку меру. Оно мирно стадо робова, које се судби својој било предало, није могло дуже јарам ропски да сноси. Страховити глас: «на оружје!» — потресао је Србију од једног краја до другога. На уговорени дан, усташе сви листом на оружје и заузму сва равна поља, вароши и паланке; а из средине њихове искрснуше вође ваљане и неустрашиме, који као неки исполини изгледаху у време саме побуне као да из земље ничу, те који су само зато од Бога послати, да у таковим потребама, сили непријатеља неустрашимо на сусрет изађу. Бој се одпочео на живот и смрт, без примирја и милосрђа, између робља и њихова господара. Са једне и друге стране зајам се немилице враћао. Небо је са густа дима пушчанога потавнило, крв потоком тече, прорицања старих људи испуњавају се. —  На први глас пушака — ево и Карађорђа међу народом. Он је ишао тражити прибежишта у Угарској, одкуд му је лакше било споразумети се са браћом, која су склони били за сваки посао. Он је тамо служио у једној регименти као подчасник, и ту је себи прибавио вештину и науку у војевању. Прве пушке које су на Турке опаљене биле, њега су у Србију натраг дозвале, и у тај пар кад пређе међ ајдук, нитко није ни помишљао да му предвођење преотме. Сместа искупише се около њега људи, који су народ на побуну и устанак навели и који су под собом више чета наоружаних имали: Милан Обреновић од Поцерја, најпоузданије војводе ајдучке, Станоје Главаш, Вељко, прота Ненадовић и поп Лука Лазаревић, који је побунио народ са оне стране Колубаре. Овима опет придружише се и сви они људи, што су по неколико усташа на своју руку око себе искупили, те тако се је прве ноћи, кад се Ђорђе усташима придружио —  видило на гори Ивановској 500 наоружаних људи, који су се свемогућим Богом и његовим распетим сином Исусом Христом заклели, да дотле оружје оставити неће, док не стресу са себе ропства ланце и док земљу од проклетих Турака неослободе. Од ових ратника изабран буде Кара-Ђорђе за врховног вођу побуњене Србадије. Красно и са неописаном срећом, вешто удешеним плановима, отпоче он свету борбу, којом уједно реши и судбу народа српског. У свакој битки, у сваким мањим сударима беху Турци потучени. Власти турске из села и вароши брзо су прогоњене, поједине турске ханове и паланке попалише усташи, из дана у дан губише Турци једно место за другим и њихов се опстанак у Србији почео колебати. Ова војска српска није била више као проста ајдучка чета, од које се народ отуђивао, коју би власт турска могла покорити и под бич ставити и коју би неколико хиљада људи послати из Цариграда —  могли свагда кад год би хтели лако уништити, ту се је цео народ на ноге подигао, и са оружјем у руци огледао са своји господари. Чете су његове по војничком начину потпуно удешене биле, борци су страховити и непобедими, и то не по броју људства, већ по сталном напору, очајним јуначтвом вољно живот свој отачбини на жртву приносе. За време овог десетогодишњег војевања и непрестаног проливања крви и то од 1796. — 1800. год. прост један војник, за ког се пре ни знало није, јуначтвом се својим попео и узвисио над осталом јуначком браћом својом. Име његово расчуло се у народу српском као и име Кара-Ђорђево. Као млад деран од 16 година, ступао је он у редове српских бораца као прост војник и ради показаног ванредног јуначства на Ужици, постаде и он војводом побуњених Срба. Њега је поред храбрости своје особито одликовала бистроћа ума његова. Вештина у војевању и ладнокрвност у боју били су главни узроци, да се је до војводског сана узвисио, што му је неограничено поверење и истиниту љубав у народу прибавило. Тај човек био је Милош Обреновић, кога је народ исто онако као и Кара-Ђорђа поштовао. Турци пак са своје стране држали су га за најлукавијег и највештијег војводу побуњених Срба.  Небројене жртве и толики бојеви у којима се крв народа немилице проливала, нису могле без никаква успеха по народ остати. Године 1806. Турци су од Срба на све стране потиснути и у градове затворени били и кад су их војском опколели, заузеше они сва села и утврђене вароши, те тако мало душом одануше. Сад се показала нужда, да треба заузета села и вароши грађански уредити, која би уједно саједињена била са војничком влашћу, јер је сва власт, искључиво у рукама Кара-Ђорђа била. Заслуге, које је он првим даном ајдуковања свога стекао и велике  услуге које је он отачбини својој првим даном побуне српске учинио, изодавна су му место већ обележиле. Кара-Ђорђе буде једногласно изабрат од целог народа за врховну правитељствену главу. «Али ја сам невешт и неумем земљом управљати!» — одговори он са свим искрено. «Ми ћемо се с тобом саветовати!» — одговоре војводе. „Ал због моје љутине нисам вешт друге управљати — до моје војнике. Мени се неће допасти многи говор, па ће мој пиштољ често пресуду донети онима, који много умствују. Ја вам то напред кажем!“ — «Строгост је нужна!» — одговоре му ови. «Е добро, нека буде тако!.... Милоше синко! — придода он: Ти си мудар и паметан, ти ћеш ми у томе помагати!» — Са великим ускликом и одушевлењем прихвати народ ове Кара-Ђорђеве речи, коме се таки власт диктаторска, како у грађанским тако и у војничким стварима над целом Србијом преда. VII. Кара-Ђорђе врховни вођ српски. Заиста врло је чудновато расматрање једне са свим просте и неукроћене нарави, која се судара са сплеткама изображења и потребама реда. Као врховни вођ побуњених Срба, остао је Кара-Ђорђе исти онај, какав је био и пре тога. Напрасит, слаб, суморан и лудо весео, издашан и ципија, добродушан и неправедан, добар и љутит а увек занешен — свакојако дакле изванредан. Некад су га виђали људи, где кроз неколико дана замишљен, само хода и нокте гризе а том приликом неговори ни с ким ни речи. Рекнеш ли му што, он ти одма леђа обрне, без да ти и једне речи одговори. На појутарје једног благдана, виђали су га где као мало дете коло игра. Презирао је разкош и госпотство. Кад је у највећој срећи био, опет је носио своје обично народно  одело, његову олињену бунду и црну капу. Као врховног господара Србије, кћи његова Насика, ишла је на воду са другим простим сеоским девојкама. У месту његовом Тополи где је живио, нису га држали за више што: до ли за једног простог сељака. Он је са својом домаћом чељади радио земљу, изводио је воду на воденицу, а више пута ловио је рибу са своји суседи на Сеновици, — орао је и сејао своју земљу. Кара Ђорђе волео је ред и послушност. Он истина да није знао писати, а једва нешто и читати, — но опет је све, па и најмање маленкости у глави тубио. Он није могао сносити спорину радње канцеларијске, но ипак је оставио намештеним судијама на вољу, ал кад су какове ствари преко разни удова доспеле и пред њега, суд је био брзо изречен и то врло строг и ужасан. Његов једини брат, мислећи без сумње да неће бити казњен, осрамоти једну младу девојку, но пошто је дело братовљево до ушију му дошло — даде га о врата своје куће обесити. По извршеној пресуди рекао је Кара-Ђорђе ладнокрвно ове речи: «3ар нисмо ми бој били противу Турака, који нам жене и децу нашу бесчастише и зар да их ми сад као крштени Турци скрнавимо? Што је заслужио то је и добио!» Једном, седио је Кара-Ђорђе за столом у својој ниској и маленој собици, гди је обично обедовао. Јаук и уздисај невољника допре до ушију његови, уз ово и неке неразумљиве речи, које су име његово спомињале и чује где слуга његов упућује тужећег се да после ручка дође. Но овај страховити и горопадни Црни-Ђорђе, примао је ма у које драго доба све тужбе, које су на њега долазиле и судио је без одлагања, само ако је било иоле могуће. Он никог није одбио а да га није саслушао, па и овом се приликом приближи вратима, која силовито отвори.... У тај мах, кад се он на врати указа, сирота једна жена са петоро деце паде пред њега на колена вичући: „Правду Ђорђе, правду дај за нас сироте!».... «Устани жено — Богу се једном ваља клањати!» рече он громогласно. Кад се жена устрављена на ову опору заповест диже, настави он сасвим благо: „Шта желиш од мене? — Кажи ми само, ко ти је шта неправо учинио?» — Јадна ова сиротица, кроз плач и јецање приповеди, како јој попа није хотео опојати и саранити њеног умрлог мужа, јер није имала новаца да плати за подушије, и тако је као псето у земљу бачен. „А јели то баш тако, како ти говориш?» — запита Ђорђе. „Зеклињем ти се мојим Спаситељем да је тако!» — рече сирота жена. «Идите децо с богом и знајте, да ћу ја судити шта буде право!“ Тог часа пошаље по попа. Кад дође поп, одпоче Кара-Ђорђе лукавим гласом; «Отче? — врло јо лепо од вас, као што  сам разабрао — те нехтедосте оштетити свету нашу матер цркву. То је заиста похвално!... Но почем наши свештеници несмеду ништа од свог права губити; ето ја се постарах да платим дуг нашег брата, који је без подушија умро!“ — Сад извади неколико гроша из свог цепа и пружи попу, које овај лакомо узе и клањајући му се до земље, стрпа у свој шпаг. Ал сад тек загрми Ђорђе: „Попе — ти бездушни нечовече! ти си недостојан са твог гадног среброљубља да носиш име христово на себи, сад ћеш искијати твоје дело нечастиво!“ — Затим окрене се на момке, који му свагда беху при руци и који су уједно били његови чувари и извршиоци његових пресуда, што их је он као диктатор доносио. „Ја вам заповедам, да овог попа одма живог сараните поред оног сиромаха, ком је он милост молитве одказао!» — Заповест ова буде одма и извршена.  Страшна је ова пресуда! — Ужасно је  помислити о овој неразрешивој гатки, о овоме срцу човечијем. Није ли то чудновато да је код овог човека ванредни неки начин к правици и човечанству, доносио све страховите и ужасне пресуде? Срдитост и освета, те обе страсти биле су тако силне у души Кара-Ђорђа, да су га направиле свирјепим, иначе је био сушта доброта; шта више, кад дође к себи, плакао је као мало дете проклињући своју љутину. Увреде њему нанешене умео је опростити, но за неправде другом учињене био је неумолим, као што то показује сљедећи случај: Једне пријатне вечери, седио је Ђорђе са породицом својом на једном зеленом брежуљку, који је растовом гором обрастао, а спуштао се до самог смерног дворца господара од Србије и овај од северног ветра заклањао. Ђорђе је лежао на трави, држећи усправљеном руком главу своју, пушио је из дуге луле, често погледајући веселу и дражесну гомилицу, што је неколико стопа од њега  удаљена била. У тој гомилици била је и Јелица његова верна љуба, а покрај матере стајало је лепо плаво дете, Насика кћи његова и Чарни најмлађи син његов, који је, стојећи између матере и сестре, стрељао по дрвећу птице. Два момка Ђорђева, допратише пред њега човека неког, коме су два снопа жита о врату обешена била, те дошав пред њега рекоше: „Господару — ево онога, који ти жито краде!» — «Зашто си то урадио? — запита га Ђорђе са свим мирно и тихо. «Зашто крадеш жито оно, што сам ја посејао за децу своју?» — «Да зараним моју!» — одговори му овај са свим слободно и одважно. На ове речи махну руком Ђорђе и тиме даде знак, да може одлазити, додајући: „Чисти одавде и немој више за живу главу усудити се да то радиш!» — „Али господару! — овај други сноп украо је са Живанове њиве» рекоше момци  «а ми смо управо и одређени били, да мотримо на оне, који му жито краду!» На ову нову тужбу скочи Ђорђе као опарен, исправи се колики је дуг пред човеком, и са севајућим очима и грмећим гласом рече: «Невољо! Зар крадеш јошт и од сиромашнијег од себе. — Је ли?“ — „Вуче!“ — настави Ђорђе даље, окренув се једноме од момака својих: „Од данас, носићеш сваки дан редовно по један лебац удовици и сиротама овога човека!» — За тим тргне иза појаса пиштољ, што га је свагда при себи носио, запне га, упре на човека и горопадно изусти ове речи: «Ти си погазио заповед божију, која вели: не кради! — а крадљивцу треба судити!» — и за овим речма окине пиштољ. Тане управљено у главу несретника одлети у дрво, које је мало на лево од њега стајало, и отуд се одбије и подеси лепо псето његово, које самртно рањено паде пред ноге господареве. То учини Јелица, видећи да је пиштољ на несретна човека наперен, улетила је у оном тренутку, кад је пиштољ опаљен између жртве и судије те је на страну одбила оно раме, које никад донде пофалило није. Гледећи псето — овог неразлучног чувара свог, који је пред њим рањен посртао жалостиво јаучући, Кара-Ђорђе срдито тресне о земљу свој избачени пиштољ, шчепа други и повиче узплаирен на жену своју. «Па колена робињо! — да ти платим дрскост твоју!“— „Јест, на мене, на твоју робињу смеш пуцати Ђорђе, јер имаш право над животом мојим, а не на браћу своју!» — одговори она одважно. Оба детета загрле мајку своју, која је већ била на колена пала на заповест мужа свог. Ђорђево раме малакса при погледу овог призора. Окамењен — са упртим и укоченим очима гледао је он у земљу, борећи се са својом дивљом нарављу.... Тако прођоше неколико магновења, без да је он прословио и једне речи. Напослетку погледи на жену и децу своју, која јецајући од плача узајамно се грлише и као из сна пробуђен похита к њима, притисну их к срцу своме и грлећи их рече: «Сву би моју крв пролио за тебе Јелице.... али незнам себе укротити.... За име Христово, бар ви остали будите паметни!» — Врло је тешко могао да своју халовиту јарост обузда. Јелица је била мирна - и блага душа, но морала је као и остале српске жене сносити љутину и халовитост мужа свог. Много је пута она себе очитој смрти излагала за другога, само да би јавну неправду одклонила. На бојном пољу и у биткама, био је јунак да му међ Србима пара није било. Враћајући се пак дому своме, у породичном животу губио се, постао је — кукавица. VIII. Кара-Ђорђе и Милош. Народ српски преотео је од Турака неки део своје земље и у народности својој на ново је просинуо. Али овде јоште ништа уређеног било, није јер је народ тај више година под турским ропством у синџиру стењао. Све се сад у преотетој земљи морало наново уређивати. У овом делу унутрашњег уређења, Милош је уједанпут показао чудновату вештину. Заповедајућа власт, која је због рата установљена, била је у рукама војвода. Сваки је од њи имао оружану чету од мање више момака, који су под неограниченом влашћу својих војвода стојали. Они су имали под собом једно или више окружја, признавајући над собом врховну власт Кара-Ђорђа. За предупредити, да се војводе не осиле и опаснима не постану, Кара-Ђорђе установи совјет од толико исто чланова, колико је и војвода  било. Ове совјетнике су окружја бирала, потврда избора ових била је у рукама Кара-Ђорђа. Но ова пречага, коју је Милош Кара-Ђорђу препоручио, спочетка је добро ишла, но напоследку остане без уважења. Војводе опијене славом својом, а совјетници опет незадовољни, брзо се сложе супрот Кара-Ђорђа. Кара-Ђорђе опет није био тај човек, да је незадовољницима кроз прсте гледати могао, те кад је видео да су они што супрот воље његове закључили, он је искупљао момке своје и заповедао да пуцају у собу, где је совјет био, вичући: «дедерте ми напоље те блебетуше, лако је њима у топлој соби седити и писати законе, али ако Турци поново на Србију ударе, ко ће пред њи ићи, опет нико други него ви и ја,» показујући руком на своје момке. Сплетке међутим нису престајале, оне су све више подривале извршителну власт Кара-Ђорђа. Ђорђе је морао непрестано да се по логорима налази и да турске нападаје  одбија, па незнајући како да превласти совјета на пут стане, дође на ту мисао, да противу ових славољубивих људи, који врховну власт његову подривају, заштите на другом ком месту потражи. Он се обрати прво на једноверну и једнокрвну Русију. Овим пониче први раздвој између Кара-Ђорђа и Милоша, који је при свој својој младости имао велики уплив код совјетника. Мњење његово било је, једино ослонити се на народ, а у случају нужде у преговоре мира упустити се, са Турском која је већ толиким од Срба задобивеним биткама добро застрашена била, и која би полугосподарство српско признала, да се сами могу слободно по својим законима уредити и сами себи старешине изабирати. Милош није с тога допуштао, да се други ко у управна дела отачаства меша, јер је скроз провидио сплетке, које отуда полити могу. Кара-Ђорђе напротив све је у лаку руку узимао, ма да је виђао да се упливом руским подиже опозиција међу војводама и  совјетом, ипак намисли он да ово зло у корену сатре, и да силу ову у своје интересе увуче, подложивши себе под њено покровитељство. Ово му је била највећа погрешка, која му је и пропаст проузроковала. И без сваке сумње, кад је Кара-Ђорђе под скут њен дошао, народ српски већ је напред опредељен био, да буде мост за случај каква непријатељства између порте и Русије, а може бити да постане и цена њихова помирења и јачи услов њихова договора, ал свакојако пак да никад ништа не добије. А то је опет оно што се и догодило и што је Милош већ у напред предсказао. У својој нади, коју је полагао на посредовање Русије, Кара-Ђорђе се страховито превари. Човек, који знаде за све невоље, што су се код Срба за то време догодиле, могао би помислити: да је у исто доба и зао неки дух у великаше српске ушао и то на она иста врата, која су у Србији Русији непаметно отворена... Раздор пониче на све стране. Опозиција је задобила нове  потпоре, да у том жалосном унутрашњем раздору у ком је досадањи углед Русије у Србији пао, Турци се поново осилише и оснажише. Страховити догађаји, који би и најјачи престо на земљи оборили, морали су за собом повући и оборити и онога, који је себи тек почео крчити пута да на овај седне. Русија, која је савезу Ђорђевом жртвовала сталност свога народа, бојећи се Наполеона, направи мир са Турском у мају 1812. год. Турчин кад није морао више своју војску супрот страховите и силне Русије обраћати, обрати сад ову супрот Србије, и онда му је био лак посао са Србима. Јадни Србијанци морадоше сад опет у бој загазити и оружје у руке узети, да бране своју слободу, која је драгоценом крвљу њиховом купљена била. Русија при утаначивању мира, није са Турском ништа за олакшање Срба уговорила и порта сад подигне сву своју силу на Србију. Сад султан одважно пође да са големом Србију брзо прегази и покори. Педесет хиљада војника скупе се под заставу Куршид паше. Кара-Ђорђе нема да му на супрот стави ни двадесет хиљада војника. Овде га лоша срећа послужи: Његова звезда почела је јошт од 1800. год. тавнити. Унутрашњи раздори све већма и већма узимаху маха, одушевлење оно, које је у први мах чудеса стварало, сад је са свим већ оладнило. Само је остао прост народ, и у њему једином могао си наћи пожртвовања и одважности за отачбину. Године 1812. и 1813. нису за Србију ништа друго биле, до низ беда и невоља. Турци су освојили сва изгубљена места, и спремају се да Србима грозно зајам врате. Страх обузе срце свију војвода, а кроз овај страх ваља разумети јоште и ону немоћ, оно безнаравије, које уједно одузима и жељу и надежду за победом. Данас сваки ти од њи има по нешто да изгуби... Сваки гледа сретство и начин како да прикрије своје богатство,  које је задобио... и да личност своју и породице своје обезбеди, и да све оно одели од општег блага, од народног дела. Боже мој Боже! Како ли је жалосно и изрећи те ствари, каво ли је ужасно видити их где се они у делу показују, као да би тим хтели потврдити, да су народи вечно осуђени да служе, за подножје частољубивим. Све војводе српске, које се користише добивеним биткама и обогатише се, изузимајући јединог Милоша, који је са негодовањем од себе одбијао, невера браћи својој бити, — побегли су у Аустрију, где код тамошњег двора просијачише, да им се тамо пониженим и презреним дозволи живити. И Кара-Ђорђе, који никоме доли једном народу своме имађаше за своје узвишење да захвали, као највећа кукавица оставља отачаство своје, одриче се чина, који му је од сабраће поверен. Он их оставља изложене свирепству разјарених победитеља. И он побеже у Аустрију, а отуд оде у Русију. Тамо су га лепо примици. Пад једног човека повукао је за собом пропаст целог народа... Несретни Ђорђе слави се по православној Русији, њему се са свију страна ласка. Ордени га украшавају, пензију му дају, а народ у ропству турском пишти. Но његов немирни дух, можда грижа савести ил страшна судба, ил пре свега казнећа десница божија, за учињену неверу браћи својој - наведе га, те се у Србију тајно као какав кривац поврати. Једни веле да је зато опет у Србију прешао био, да покуша подићи опет побуну у народу; други опет да изнесе силне новце, које је закопао био у пољу. У туђе руво преобучен, пали јунак српски враћа се срамно ноћу, на земљу отачаства свог! — Дал је већ унапред издат био? Сутра дан је глава Кара-Ђорђева била изложена у Београду. IX. Цветна недеља 1815. год. Кара-Ђорђе грдоба српске револуције пао је у прах... Аустрија под својим надзором држи српске војводе, који су небројено пута водили браћу своју на победу; они су у ствари самој били заточници светога савеза.... Турска је опет повратила своје старо господарство у Србији, а без да је и једна једина држава хришћанска и једне речи за Србе проговорила. Турци опет на увек ступише у притјажање робља свога, законитост је турска сад на среди. И зајиста у најжешћим бојевима што су вођени и у најужаснијим биткама, где је крв потоком текла, нису се никад Турци тако грозно и ужасно светили несретним Србима, као сада. Године 1813, 1814, 1815, обиљежене су у светској повесници за јуначки народ  српски, као период невоља, срамоте и нечувеног мучења. И сама сенка права и правице народње изчезла је. Ово сад није био више само побеђени народ, којег би Турци наметом ратним угњетавали; већ је држан као непослушно робље, које је турска батина под ланац доводила. Ни једна једина сила хришћанска нехтеде подићи гласа свога за ове мученике христове. Русија није се као покровитељка ставила у средину између мучитеља и жртава; требало је да Срби сад изкијају грех, што су се двадесет година јуначки борили за повратак изгубљене слободе... Све је сад дозвољено било Турцима, они су могли сад без одговора сећи старце, жене и деду оних, који су се борили у редовима српског устанка; попалити и са земљом сравнити куће, поватати младе девојке за своје хареме, а младиће за своју војску, отерати стадо и истеривати и изнуђавати од народа тешке роботе. Свака тужба утишана је била бичем, а лармање смрћу. Шта је могао сирома народ супрот ових гонитеља чинити, кад је био остављен од свију оних, који су га на побуну изазвали и који су га у бој водили, а тако лудо и тако нечовечно оставили и предали немилосрдној освети турској. Нису ди зар ти људи самим тим делом показали, да су очајавали о отачбини својој, и да су сами упропастили дело слободе? И при свеж том дошло је било магновење, у ком је турско тиранство постало тако несносно, да је морало пасти под сопственом својом претераношћу. Јаук очајнички дигне се до неба, и захори се од једног краја Србије до другог: «Рат! рат! освета Турцима!» Цео је народ разумео вику, сви су је повторавали, смрт на бојишту била је јоште једино прибежиште од свију беда и невоља, које подносише. Сви су жељели рат, само никог није бало, ко би јих предводио и ко би им вођа био. Овога вођу бог им је послао. На цвети 1815. год. искупио се био силан народ у таковској цркви на молитву. Наједанпут указа се на прагу црквеном човек један, под оружјем светлим, вијући заставу у руци својој, на којој су биле белим словима написане ове речи: «Отачаство, Слобода!“ «Браћо! повика он, лакша је смрт од ропства, дај да дигнемо оборено чело јошт једанпут, да изложимо наше јуначке прси непријатељу. На оружје!! Одушевљен усклик предусрете речи ове. „На оружје, на оружје!» повика народ. „Браћо!“ одговори Милош, «ја ћу напред. Ако паднем, газите преко мога тела и непрестајте борити се докле последњи Србин или последњи Турчин не падне. Ово је рат изтребљења, кога у име божије почињемо и тражимо слободу или смрт, размислите се!“ Гласом, на оружје, на оружје, затресоше се на ново сводови цркве. Људи се купе около Милоша, грле га, старци се пењу на столове да га виде и благосиљају; жене  пребледиле и од страха онемиле, читају у себи молитве, које се недаду овде описати. Ови људи што ево жедне за бојем, то су њихова деца, њихови мужеви, оцеви и браћа. У овом светом тренутку свака је зебла за предметом своје љубави. Пред очима сваке поједине развијао се цео род патње и немира, дуго и предуго сљедовање ужасних пожртвовања. У срцу српске жене имаде осећаја и за отачбину, она знаде даном приликом на страшноме месту постојати и умрети за њу. „Браћо!“ настави Милош, «све је већ за устанак спремљено, само дајте јошт онима знати који нису овде, да приправни буду, да се на први знак под заставу искупе. Жене, деца и старци што нису за оружје, нека иду одма у шуме код браће наше ајдука. Они се примише да их ране, те да нам у том рука помоћ буду, па и у свакој ратној нужди и потреби, они су се сви заклели Христом Спаситељем, да ће то одржати, па дај да се и ми тако заверимо: да  нећемо дотле оружја положити, довле незадобијемо нашу слободу.» Са највећим ускликом очајања изрекоше заклетву ову, преко прага црквеног прелазећи, сви се закуну да ће се само као победиоци натраг повратити. Сад са свију страна почну врвити гомиле, које су задахнуте биле одушевљењем. Свештеници, који великог уплива имадоше на ратоборни дух овога народа; показаше му прстом на небо, где је награда за њихово свето дело, те да призову у помоћ Бога као покровитеља и тим му предсказиваху непобедимост. Осам дана прошло је већ, од како се Милош у цркви народу показао. Све што је нужно, већ је у највећој тајности спремљено. Час отсудни за полазак у свети бој дошао је... Нејач српска, жене, деца и старци остављају куће своје и беже у гору ајдуцима. Свака кућа понела собом само оно што је понети могла, стада са млади пастири ишла су пред овом жалосном и тијом свитом, коју  су до брегова чували оружани људи, који ће сутра на отвореном пољу стати на супрот Турчину. Величанствена је и дивна духовска ноћ. Смирени народ бегајући упути се цркви у Таково, где мало застаде. Црквена врата отворена су. Жене полете унутра и падају на колена; мушки стоје гологлави на пољу, чувајући стражу на улазцима. Месец просијава кроз облаке и осветљава својим тавним и жалосним зрацима овај тужни призор. Свештеник величанственог изгледа у светом оделу код олтара је, тамо стоји он и баца погледе на своју околицу, дуга бела коса спустила се на рамена, бела као снег брада покривала му је јуначка прса његова. Његово смежурано лице са цртама јако означеним, показиваху решителност и храброст његову. Свештеник је овај већ двадесет година војевао у редовима првог устанка српског. Старост је изнурила снагу његове јуначке мишице, но кад му није можно више да бојак  бије, он подпаљује ватреним и одушевљеним речма срца народна, за свето подузеће и вечити бој против Турчину. Неколико тренутака, посматрао је он тихо и мирно плачућу гомилу нејачи српске, што је клечала пред његовим ногама иштући благослова; за тим весело погледа напоље на гомилу војника, наду мајке Србије. Велики дрвени крст, кога је до тога часа у руци својој непомично држао, подигне он, и почне говорити: Сиротим и жалосним овим душама, који се Богу моле казује он: „да живот српских жена није ништа друго до вечита жртва роду и породу, жртва по нужди времена и потреби опште користи. Оне у дане пуног искушења морају се показати храбре и одважне, као и јунаци сами, да с тим засведоче, да су праве Српкиње, достојне кћери српске отачбине!“— После ових речи изађе из олтара, пређе преко цркве и стане на прагу црквеном и  са највећим одушевљењем благослови пред њим стојећи наоружани народ и рече им:  „Вама, унуцима јунака, вама избраним господо, остављено је да довршите дело ваших отаца. Људи пролазе, отачаство је бесмртно! Срећни, срећни по хиљаду пута они су, који умиру на бојишту пред врагом страшним, њихова имена вечито се славе на земљи! Пођите мученици слободе, пођите! Оне, који се у часу повратка не нађу овде, наћи ћемо тамо горе у небу, где нигда проклети Турци завирити неће.... Идите сад славна децо старе наше мајке Србије, ступајте са поверењем проти полумесецу и знајте, да ће он свугде своје рогове спустити пред вама, јер Христос господ војује с вами, ви ће те свугде победити и на веки победитељи остати!!!» Место и доба, па глас и одушевлење свештеника, којим је речи ове изговорио, даде овом призору сасвим други вид и ули у душу свију одважност и одушевлење за сваку жртву. Сви су већ предали душу своју  на олтар народне слободе!!! Сви ено одоше са највећим одшевлењем у бој! — После неколико часова роди се и сунце и осветли страшни пустош остављеног села. X. Кнегиња Љубица. Милош је јошт један једини био између свију вејвода и ратних другова Карађорђевих, који није хотео оставити земљу и браћу своју, те бегати у туђину: «Шта ми помаже» — одговорио је он с негодовањем онима, који су му саветовали да бежи — «спасти живот мој, кад ће жена моја и моја стара мајка пасти у руке крволоцима, кад ће оружје другова мојих, што су остали дома, без обране остати изложени беснећем победитељу. С њима сам делио сретне дане, славу  и драгу слободу, с њима изгледаћу у невољи овој на боље дане, и с њима подједнако делићу невољу. Доста је народа изгинуло самном, па неће бити никакве неправде ако и ја са народом погинем и пропаднем.» Он се покори Али-Аги-Серчесми, и преда ну сабљу своју, а поврати се натраг дому своме да оре и копа. Мили брат његов Милан, већ је упокојио се био као војвода од Рудника, ког је јунаштво његово на тако високи чин узвисило. Милош се сад повуче у свој мирни кућевни живот, а оставио је будућности избавлење и ослобођење отачаства, док се неби снага народна мало опоравила, која је већ двадесет петгодишњом борбом изнурена била. Но страховита изнуђења и грозна мучења несретног народа, изтргну га јошт пре времена из свог мирног кућевног живота, те је ноћну тишину определио био за то, да у тој удеси план за устанак, и сретство набави за умишљену побуну. Код народног свештенства нашао је у томе јаког одзива, њиховим  настојавањем и њиховом потпором удеси он свој план и устанак букне на његов глас лицем на празник Васкресења Христова. Ову је побуну сада сам Милош на своју руку водио и за дивно чудо; она се добро и сретно по народ свршила. Но пређе, него што са побуњеним Србима прођемо кроз све редове њихова устанка, пређе, него што изађемо на крваво бојиште, где ће нам памет стати, кад нам у сред страховитог разбојишта сине појетички образ Љубице — жене Милошеве. Зато за упознати чудновату жену, која тако знамениту и велику улогу игра у ослобођењу Србије, ваља да се са неколико година назад повратимо на оно доба, кад је Кара-Ђорђе први пут Србе побунио. У битки једној, коју су Турци противу узбуњених Срба у Босни имали, буду они од Срба побијени, и натраг се повуку, а Срби мало од умора одану. Ту на месту бојном, које је крвљу њиховом орошено, од умора изнемогли, мало  застану. Богати турски шатори, што су јих они истина Бог скупо платили, служе им за кров ове ноћи. Пошто се од свуда прво страже понамештају, војводе и војници потраже у лакоме сну потпоре, за предстојећу битку, која ће опет с почетка зоре да одпочне. У целом логору само је један једини човек будан, и на ногу он бдије над свима. Дух његов мира нема, он је пред очима имао то: Турци могу се ненадно повратити, на њих напасти, побити јих и растерати, а отето разбојиште опет преотети. Човек овај, који је врло бистар и разборит био, за кога час мира никад некуца, то је био један млад земљеделац просто као и остали војници обучен. Знак од белог платна, што је на десном рамену његовом носио, и што је између два прекрштена мача као крст изгледао, говорио ти је, да је то вођа ове војске. То је био Милош, кои је јошт као дете од 18 година, уз народну ствар пристао и свугде се храбар и одважан  показао. Сад га је баш народ за предводитеља ове војске изабрао. Редом обилазећи све понамештане страже, дође и до једне разваљене куће, којој су топови само један рогаљ оставили. Усред камена и разореног прибора кућевног леже два мртва тела. Бадава се једна женскиња мучи, да једном од њих крпом обустави крв, која силно из ране тече. Први јутарњи зраци осветлили су овај ужасни и жалосни призор. Милош се приближи, женскиња главу подиже гере, очи су јој црвене од силног плача; а красне црте смућеног лица јој издавале су, да се она у највећем очајању налази. Она му кроз плач рече: «Све је бадава, Бајо је мртав, већ је и оладнио, и мој близанац Јован и он је прошао, и он је ево погинуо! Ево где и његов живот изтиче са крвљу његовом, а од зарубка сабље турске.» Ове речи изговорила је она са највећом разјареношћу и чуством пуним осветољубља. Брзо затим ухвати Милоша за руку, довуче га до крпе крваве, која затвараше рану на глави Јовановој и рече му: «Остани овде, молим те Милоше, ја ћу брзо отрчати да донесем воде с потока, да му рану оперем,» затим узе један у полу разбијен суд, и лака као срна изтрчи напоље. «Сирота Љубица, сирота девојка,» уздане Милош гледећи за њом. Жалосни и срце цепајући поглед баци он на оба пред њиме умирућа рањеника, на Бају и Јована, другове његове из детинства, који су до јуче у боју били с њиме. «Тако,» горко узданувши рече: «Тако протиче капља по капља крви српских синова.... тако ти ужасни бој сваки дан гута бранитеље нашег несретног отачаства.“ За пет минута само, од како је млада девојка отишла, јадни рањеник са последњим уздисајем испусти и душу своју. Она вративши се мислећи да може још коме помоћи саже се. Милош је задржи, и са великом тугом рече јој: «Љубице, сад је већ све бадава. Јован је испустио душу своју и отишао је Богу на истину, да се нађе са оцем и браћом својом.» Несретна девојка са збуњеним погледом, руке склопи и повика: „Отац, мати и браћа.... сви су тамо горе, а ја једна саморана... ја сама самцита овде на земљи.» „Немој тужити девојко, немој плакати Љубице, ти знаш да девојке, жене и сестре умрлих на бојишту наших другова, налазе у свакоме војнику српском, који за слободу отачбине војује, оца, браћу и мужеве.» «Сви исечени од Турака о спаситељу мој.» врисне она и подигне очи своје к небу као да је тим погледом молила Бога за освету погинулих својих. Ништа није жалосније од овог тужног призора, али ништа тако и некарактерише народ и дела српска; отац и четири брата Љубичина, стајаху под заставом попа Луке Лазаревића који је у овоме крају први побуну подигао и сада их више међу живима нема. Пређе него што се, војска српска са тога поља кренула, заклоне они оно, што је остало најдрагоценије иза њих, а та је драгоценост била Љубица и мајка њезина. Њих двоје по налогу Милошевом одведу горе у Шумадију и предаду их браћи ајдуцима, да их чувају, докле се год они борили буду под заставом слободе. Ни пуних шест месеци нису браћа ни отац Љубичин под заставом слободе војевали. Мати Љубичина видила је своју крајњу пропаст: кућа њена попаљена и разорена, поља осветом турском потрвена. Она није могла дуго преживити два своја изгубљена чеда, срце јој је од тешке жалости за њима препући морало. Она је наскоро умрла. У то доба Љубица је тек петнајсту годину живота свога навршила, и она се одважи да иде другој својој родбини: „бар да од све туге привезујем ране њихове.» Жене српске при овој народној борби осветлаше образ и себи и својима. Једне су из шума, где су у заклону биле, носиле у  логоре кроз сто невоља рану војницима; друге су опет стале уз мужеве и браћу своју, и у редовима српским војевале супрот Турака, и на својих леђи износили су са сред бојишта рањенике своје. У целом овоме заробљеном народу куцало је једно родољубиво срце. Људи и жене, радо су стављали живот свој на жртву, само да поврате земљи својој изгубљену слободу. Смрт су они презирали. Шта им је важио живот без слободе, а у окови турски! И тако је, оног дана, о којем говоримо овде, Љубица, ова неустрашима млада девојка на коњу, а на браће своје страни, гледала их где један за другим смртно рањени падају! После победе, која је њу тако скупо стала, дошла је она корачајући кроз мртве и умируће војнике, да потражи своје рођене... донела их је сама на своји рамени тамо, где овог магновења плаче и нариче над њима. Руке своје на срцу држећи рекне она: „Моје сузе немисле престати! — Дан свиће, а кроз један час кренуће се и војска, мени остаје само јошт једна дужност да ју испуним!» — придода она са свим суморно: „Милоше! — помози ми да ископам раку за њи, нетреба они, који су волели погинути њего живи Турцима у руке пасти, да допадну сад мртви њихових безбожних руку. Рака буде готова. — Тела оба брата су у исту положена, они су заједно провели живот, заједно су супрот Турчина војевали, заједно погинули, заједно нека и почивају у вечности. Кад се ово жалосно дело свршило, Љубица направи мали знак крста на зиду, поред ког је саранила била све своје миле, што их је јошт на овом свету имала. Чувствена жестина њена — из које је она добила моћ за ово поражавајуће магновење — престане сад, кад је њена смелост остала без успеха, а њено одушевлење без икаква изгледа! — Кад се све сврши, слабо  јестаство младе Љубице клоне и у мукама тешког очајања падне на гроб браће своје, јер хтеде тамо умрети. У овој малој војсци, тако да кажем- «војсци сротства,» сви су се познавали. Места, где су се родили Милош и Љубица, била су једно до другога и од почетка побуне знао је сваки један за другог, где и у ком логору се нелази. Милош је сад први пут у животу свом био сведок горке жалости у женској души. Јецање несретне девојке, срце му је скроз потресло. Топле сузе потекоше му нуз лице, падајући на љубичину руку, коју је он у својим рукама држао. Сад се зачује глас војничке трубе; знак да се војници под заставу купе. — И војска хоће већ да полази. - „Треба браћи нашој ићи!... ходи Љубице, ходи!»— рекне јој Милош молећим гласом. „Куда? — с киме сада? — рекне она, подижући очајно руке к челу своме.“ — Милош сад стане нешто да премишла. Поглед његов дуго је почивао на младој девојци, коју је он замишљено гледао. Девојка је ова била јуначког духа и прави јунак, а осим тога беше она умиљата и лепа. — Гордост њезина тела, дуге црне трепавице, правилне црте лица, пријатан и умиљати поглед, стас висок и витак; све то скупа давало јој изглед савршене «грчке» лепоте, која је јошт сачувања код гдекојих српских жена. „Љубице!» — рече јој Милош са гласом њежним, који је уједно и пун важности био — «Иди и потражи матер моју, кажи јој, да долазиш од сина њезиног Милоша, она ће те као своје дете примити и држати; у првом примирију, којег с Турцима углавили будемо — ето ме к вама у гору!» — XI. Љубица и рат. Ратни догађаји, који се на српском бојишту догађаху пролазили су једни за другим. Први устанак Срба под Кара-Ђорђем угушен је. Срби су опет постали турски робови. Ђорђе је платио главом погрешку своју, што је из земље побегао и невера својој браћи био. Војници, који су за слободу свију бојак са Турчином били, сад су опет турски робови. За Милоша смо већ казали да се је он Турцима предао, да закрили невину браћу своју и нејаку челад њиову, да их Турци у ропство не одведу. Љубица је већ његова жена, мати кнеза Милана и Мијајла. — У тешком робовању турском, она је свако сретство, које јој је давало прилику да господари над срцем свога мужа, употребљавала да овога на побуну и устанак подстакне. Она је из све снаге, душе и срца свога подпомагала заверу, која је имала лицем  на цветну недељу, да произведе устанак и побуну народа српског. Нестрпељивије и невољније и од самог Милоша, сносила је она мрско ропство турско, под којим је цео народ српски стењао. Притисак овај био је за слободни дух љубичин као тешко олово, које јој је душу тиштело.— Сљедећи догађај познат је целој Србији. Кад су несретни Турци јадном Србијом опет завладали били, нови паша од Београда Солиман изда заповест, којом наређиваше: „да ниједна жена српска, без разлике стања и старости, несме носити више народно своје одело, већ да се свака има обући у старо руво робиња, са ланцем о врату, за знак ропства и да се неусуде другчије пред Турчина изаћи. Једина Љубица између свију српских жена, није се хтела тој заповести да покори, а од тога часа, кад је за ту заповест чула, није из куће своје никуд излазила. —  Једног дана догоди се да неки Турчин дође у њену кућу у онај пар, кад Милоша ту није било. «Рад бих са Милошем нешто говорити» — рече јој Турчин са свим господарски— «Иди и тражи га!“ — Љубица је седила на свом месту, без да га је свога погледа удостојила и без да се је са свога места помакла. „Безобразницо!“ — повиче Турчин у највећој јарости — «Таки да си обукла на седебе оло робиња и да си одма моју заповест послушала!“ — Сад робиња устане са свим мирно и безбрижно и стаде пред својим господарем, те са гласом највећег презрења рече му: „Ти имадеш власт, да са твојом сабљом моју главу под твоје ноге скотрлаш, но док се је ја наносила будем, ниси властан нити си у стању учинити, да моје слободно срце под оделом робиње бије!“ — „Гаде један!“ —повиче он сав поцрвенео од љутине — и повуче своју саблу на њу. На ову вику и ларму ето ти и Милоша.... Сабља агина у пола извучена, врати се натраг у корице... Милош је био таки човек, ког си, хтео ил нехтео — морао политички уважавати. Његовим примером покорили се и други Турцима, јер је он велика уплива код народа имао. Његова потајна моћ и заштита над свима гоњеним, била је јача и претежнија од важности оружја гонитељева, то су они добро знали! — «Кад је ага са Милошем свој разговор довршио, рече му овај: «Милоше препоручи твојој жени, да буде у будуће паметнија!“ — Милош му на то смешећи се лукаво и умиљато одговори: „Знаш аго! — жене остају вазда жене, па зато би најбоље било, да Турци њој у кућу више и недолазе!“ Љубица је у осталом имала за десет људи одважности у себи. Од оног дана, од кад смо ју видили на пољу бојном, постало је њено име у народу чувено. Она је не само као и други човек више пута у боју била, него је и саму политичку борбу у позније доба сама водила — шта више мерила се са портом и исполином севера — са великом Русијом. На Милошеву реч, као што смо видици, народ је српски противу Турака листом устао. Рат се започео на живот и смрт, а нечувена дела јуначтва, означе победу српског оружја. Малени простор ове књиге недопушта ми, да опишем сва јуначка дела која је ова шака јунака, у овом новом ал страховитом боју починила и под предвођењем Милошевим Турке из Србије изтерала и слободу своју опет повратила. Ма да је ова војска попуњавана била из три милиона душа, ипак су се они као јунаци борили супрот силе турске, која је с дана на дан умножавана била из големе турске царевине, која је бројала 45 милијона душа, и чију је војску предводио чувени Куршид паша, страшило раје. Од толиких скоро неверојатних призора, који су узор српскога оружја; немогу пропустити, а да неопишем овај догађај, који јасно показује каква је била то војна и који довољно карактерише ове просте, горде и јуначне Србе. Ох! кад бих плод овог чудноватог напора од њи на увек отргнут бити морао, то би онда човек и о самом провиђењу очајавати морао. Догодила се је једна битка крвава, у којој је Милош побио турску војску од 15 хиљада људи. Но Срби ослабљени великим губитком, немогоше гонити их, већ осташе у шанчеви своји, док м помоћ не дође. Турци се повукоше у свој стан. Но при свему томе, што је Милош за скоро помоћ добио, он ипак није могао виши војске да састави од 10.000 пешака и три хиљаде коњаника; који су собом имали три топа и једну ступку... Турци видећи овако малени број Срба, на ново побесне, гордећи се на број својих војника, што су им у помоћ дошли. Они су Србе презирали и место да су на њи одмах  ударили, они Србима поруче и заишту од њих, да оружје положе и да се предаду.»— «Дођите сами по њега пак узмите!» — одговори им Милош. На овај одговор Турци се разјаре и одмах ударе на Србе, који су их у своји опкопи чекали са запетом шаром. Први нападај буде одбијен, па у колико су српски редови прорешетани у толико буду брзо и попуњени. Отпором овим разљућени Турци, двапут јурну помамно на шанац српски, без да су Србима што наудити могли. Милош је забранио пре пуцати, док он знака неда, да сваки згодити може. Бој се ужасан бије, кога касапницу наступајућа ноћ прекине, али Милош осети, да ће Турци опет зором ударити. «Браћо! бегати од оних Турака које смо учер јуначки воштили: био би највећи кукавичлук. Кажите ми, шта да чинимо?» — „Овде ћемо остати да непријатела на ново победимо или да јуначки сви до једног изгинемо!“ одговоре му ови. «Нека дакле неколико од вас, који су мање уморни уседну на коње и нека из поља доведу остатак топничтва који је две миље одавде удаљен, а Бог и наша мишица учиниће остало!“— Милошево пророчество се испунило. Тек што је свитати почело, турска војска халакајући удари опет на Србе. Сам Куршид—паша са целим својим ђенералним штабом управлао је овом битком, у намери да Србе сасвим победи; најболи јунаца и најљуће јаничарске делије ишле су пред турском војском, носећи турски барјак. — Србијанци чекају их са пушкама у руци мирно, без да ико једне речи проговори. На дани знак опале сви из пушака, горде турске заставе попадају у прашину, топови крче редове, ступка своје ради, а у исто доба излети и српска коњица из шуме и удари у бок турске војске, која се овим ненадним нападајем збуни. Милош употреби ову забуну, излети са своји јунаци из опкопа и од свих страна јуриши на Турке. Неред и смутња  Турке застраши и они буду од Милоша до ноге побијени. Њиове главне војводе и више од три хиљаде војника попадају на бојишту,- Срби су мало изгубили. Неки део разбијене турске војске нагне бегати на Дрину, но Срби их са свију страна гонише, и они изгубе силне војнике и оставе цео пртљаг и сву војничку оправу. Честити српски војници тог вечера спаваху под заузетим турским шаторима. XII. Битка исполина. У овим ужасним бојевима, који ће се вечито спомињати, а у којима су Срби са маленом снагом победили голему турску војску, сваки је скоро дан обиљежен био каквим јуначтвом или ванредним пожртвовањем од стране Срба. «Народ је непобедим» — рекао је једном Милош — «кад срце десницу оружа!» — Ову изреку је он и потпуно оправдао. Док се је Милош с једним Турцима на Морави тукао, дотле су други опет подигли шанчеве код Ваљева и почели се тамо утврђивати; но Милош знајући од какве је важности то место, нареди да се одмах на њих удари, и пошаље војводу Молера и Цукића, да их оданде изтерају. За ову намеру Срба Турци дочују, те презирући Србе изађу пред њих у поље и ту се са њима побију и буду од  Срба одбијени и врате се натраг у своје шанчеве. Међу тим и Милош са осталом војском стиже, који је без душе овима у помоћ хитао. Одмах заповеди, да се варош од свију страна опколи, те дошав у логор српски, застане ту Цикића и Молера, где са нападајем оклевају, те им рече: „Ви браћо може бити, да сте изчекивали на мене, да вам ја у поноћ дођем, али ја немам кога више чекати. Цар и краљ неће мм ни један у помоћ доћи. Ако се ја од Турака узплашим, шта ће други чинити?» — После ових речи заповеди, да се војска на Турке крене, па бијући се са Турци подигне и шанчеве, а затим их позове да се предаду. Турци кад су чули да је ту и Милош дошао — поплаше се и ту ноћ нагну бегати, али Срби осете их, те јурнуше за њима у потеру и многе побију. Одавде крене се Милош у Крагујевац, где су се Турци јако утврдили били, и из својих шанчева јуначкм се бранили. Чујући да Милош долази, изађу Турци на Добрачу  и ту се са Србима побију, но ови их натраг сузбију. Овде су се Срби јуначки владали и што је јошт нечувено, од своје мртве браће правили су заклон, непрестано вичући; «удри за крст часни и веру свету!“ и Турке тако одбију. Сама пак Милошева жена Љубица, која је за сво време овог страшног ратовања, непрестанце с’ њима на бојишту била, видећи где се Милош вароши приближује, храбрећи, рече му: «Пођи и похитај Милоше у име Божје браћи у помоћ, ја ћу остати овде, да ти задобито место чувам, и доћи ћу кроз овај кланац“ — показујући на њега руком, к теби у помоћ!“ — И заиста! — Турци видећи мален број Срба, навале на њих напуштајући онај кланац- и несањајући, да ће ко кроз њега на њих ударити. Љубица пак видећи да се Турци од њега отискоше, излети на коњу пред војнике и рече им: «Браћо — хајдмо сада напред победа је за цело наша!» и јурне затим војском кроз речени кланац те ухвати  Турке између две ватре, који се у великој забуни нађу. Ненадна ова забуна коју је одважна жена произвела, отвори сад изглед за победу неустрашивим борцима српским, који се бију са крајњим очајањем. Шест пуних сахата трајала је битка, у којој Турци напослетку малакшу и буду од Срба побеђени. Небројено мноштво са једним војводом остану мртви на бојном пољу, и том придиком задобију Срби осим лепих коња и множину ваљана оружја и џебане. Усклик живе радости и благослова, дочекају победиоце у ослобођеном Крагујевцу, чији становници такођер беху у редовима бијуће се војске. Рат овај, ког је турски цар мислио брзо да сврши, а без да мача из корице потргне, ако само неколико побуњених робова даде исећи, подужно се је напротив даље него што је ико и мислити могао. Овим дугим пожртвовањем Срба, Махмуд се љуто разјари и намисли, да рату овом брзо крај учини, који му је најбољу војску потлачио.  Двадесет хиљада нових војника буду Куршид Паши на ново послати са налогом, да гледа свакако да са Срби брзо готов буде. Пожаревац је место нове ал ужасне битке. Турци су у овом боју сву своју снагу развили, а Срби једва да им неколико хиљада својих бораца на супрот ставити могоше. Уздајући се ваљда у своју снагу, Турци ударе јуришем на Србе. Војводе и војници са обе стране већ су уверене, да ће од овог боја све остало зависити; зато се и са обе стране јуначки борише. Одмах у почетку тог боја изгинуше многи знаменити Срби, међу којима је био и Милошев шура Јован. Погибијом овом поплаше се Срби и нагну бегати. Милош видећи сад пред собом очиту пропаст своју, потегне пиштољ свој из кубуре и изтрчи пред бежеће Србе, те почне громогласно викати: „Куда сте потегли несретни синови, гди вам је град да се у њега сакрити можете? — Хоћете ли зар, да вас жене под кецељу узму и  да вас ту сакрију? — Натраг тамо!» —показујући при том руком на варош — „Тамо су ваше куће, ваше жене и деца! -— Хоћете ли зар, да се тамо као робље повратите?... Затим стави пиштољ у кубуру, потегне сабљу и погна коња  према турском Дели баши говорећи му: „Вала Дели башо ти може бити да имаш куда и на другу страну, али ја вала немам куд, него ми ваља овде мрети!» — и устреми се са својим момцима правцем у Турке. У исти час, изтргне Љубица из руку бежећег војника заставу, ободе нагло свога коња, пролети уз редове заплашене, пред собом гонећи их натраг, носећи у рукама својима заставу, на којој су стојале речи ове: «Отачаство, слобода» — и са особитом живошћу викала је: „Браћо! хајдмо у сукоб Турцима, са победом је слобода, а са падом извесно ропство!» — Овај родољубиви и ватрени позив, који чудноватом краткоћом својом пред очи ставља судбу отачбине и толике за сваког невоље,  срдачно војници приме. Са свију страна као из једног грла заори се Ура! Ура! — Ови челични људи, што у једном магновењу мало попустише, сад се наново уреде, нагну горопадно на непријатеља и опет га победе. У овом исполинском боју, Милош је показао највећу војничку вештину. Ово није била занешена неустрашимост Кара-Ђорђа, ово је било ладнокрвно јуначтво и опрезна мудрост, које се је он у свима биткама придржавао. Но колило је задобивена победа славном делу његовом помогла, толико му је великодушије у бојевима код самих непријатељских војвода многе пријатеље стекло. Док су Турци заробљенике и рањенике српске немилице давили и убијали, а одустајали би тек онда од тога, кад би од умора и грозна чина одпочивати морали; дотле се је Милош задовољавао као поштен човек само тиме; «да му се заробљени Турци закуну, да неће више на Србе војевати и пуштао би их без одкупа. Кад би разјарени српски војници на бојном пољу после победе сваку штедњу одрицали, викао би им Милош: «Прођите се браћо за Бога, будите милосрдни, јер је већ и сувише крви проливено!“ — Милош је давао превијати и лечити рањенике, а враћао је непријатељу одмах натраг заробљене жене и старао се, да им се никаква увреда ненанесе. Ово Милошево постојано великодушије њему је код својих задобило уважење и поштовање, а код Турака, које је његов разум и његово јуначтво са земље отачаства његова истерало, удивљење. Он је заиста, тако радећи имао велика основа за своју политику, јер српска крв није била неисцрпима. Ове битке — до зла Бога неједнаке, нису могле вечито трајати, морало је дотле доћи, да се уговор какав направи, да утруђени народ од тешка напора мало одахне и да плодове прикупља од својих бесмртних жртава, ма да Србији није могуће било у крвожедног Турцина мира просјачити. Усљед једне битке на Дубљу, Срби нападну јуначки на турски шанац; Турци се смету, отворе врата на њему, те почну бегати. Враг нанесе њиног Пашу да узјаши на коња и да тако из шанца изађе у намери, да се кроз Србе пробије и побегне. Србин један дочека Пашу, убије му коња, те он са коњем заједно паде, но брзо устане и бегајући сакрије се у један трнов шипраг, а капа и чалма оста му на оном месту, гди је стао био, коју опет један српски војник нађе и метне обоје на своју главу. Обзирући се тако на све стране, гледао је куда је паша умакао и у том тренутку ето ти и Милоша са својим момцима, који је видио како се Паша сакрио био, повиче на своје: «Држте браћо, то је Паша, али немојте га убити, но жива га мени доведите!» Срби опколе трње, пашу заробе и гологлава изведу пред Милоша. Милош одмах одкупи капу од оног момка, поврати му његово оружје, говорећи му умиљато: «Али твој је живот сад у мојим рукама... дај ми твоју  поштену и јуначку реч, да нећеш више војевати супрот браће моје, па си одмах слободан!„ — Алија даде поискану поштену и јуначку реч своју. — Нато настави Милош; «ако жедниш за мојом крвљу Алиа, а ти ме слободно на бојишту потражи, али разуми ме добро; „тражи и захтевај само мене једног, а браћу ми недирај!» — и затим га без одкупа одпусти. Ово благородно дело Милошево, дирнуло је Алију до срца и он дошав натраг Куршид Паши, употреби сву своју снагу да приволи овога, да ступи у преговоре мира са вођом побуњених Срба; умесно изводио је он све основе, које су га побудиле да се мире. Магновење за преговоре било је врло поспешно. Куршид-Паша више пута од Срба потучен, није могао наставити своје војевање, а да непотражи нове помоћи из Цариграда. Он се одважи, да са Србима ступи у преговоре мира и заповеди Алији, да позове Милоша  да дође у турски стан, да се о миру разговоре. Примрје за обе стране би примљено. Како је Милош ову поруку добио, он нехте да оклева и то не из тог разлога што би га у овом случају наравно његово лукавство изневерило било и што он неби поњао био ону велику важност, коју би из овог случаја задобити могао. Па зато одма даде војнички савет искупити и ово објави свима војводама, на које му сви једногласно рекоше: да не држи вере у Турцима и да њима за живот главе не иде; но он им одговори: „Та зар се ја у садањем моме послу неиграм сваки дан са главом мојом? — Мој је живот у Божијим рукама, како је он наредио тако нека и буде!“ — Куршид је баш војнички савет у логору своме држао, кад му јавише да је Милош без икакве заштите дошао у логор турски. Проклета мисао усели се сад Куршиду у главу.... Он је предложио совјету своме: «Сад имамо у нашој власти проклетог српског предводитеља; рекне он: „дај да изложимо  у прах ову грдобу револуције, одрубивши Милошу главу.... и да пошаљемо ово знамење султану!“ На овај предлог пристану неки од совјета. Но Алија, који је имао живот свој великодушију Милошевом захвалити, устане колики је велики и важан, те одговори им са грмећим гласом: «Докле год ја у жилама мојима имао будем и једне капи крви, и док заповедао будем над моји хиљаду делија, ја нећу допустити да задату Милошу веру погазим; јер би име моје вечитим срамом неверства окаљано било!“ Алија зајиста одржа реч. Њему се заповеди да уведе под шатор Куршидов српског предводитеља. Но певерење поштена човека усколеба се. Милоша, кад разговоре о миру сврши, Алија до последње страже турске допрати, где растајући се шњиме рече му: «С Богом Милоше, ти си ми избавио једном живот мој, ја ти ево зајам тај сада враћам, сад смо оба на чисто, па у будуће неверуј ником па ни мени самом!“ — После кратког времена буде углављен мир, ово неочекивано добро за земљу. Ако за овај пар и нису Турци дали били Србији потпуну њезину унутарњу независност, ипак су им бар оставили сва она места која су они отели и дозволили су им, да се они тамо сами уреде. Милош је био признат само за војничког поглавара од Србије. Он је оружијем у руци повратио својим суграђанима изгубљену отачбину; а остало им даде, најиме управу земаљску и законе народна скупштина. Ово је био други красни део посланства Милошевог и сад ћемо по новој и клизној стази пратити човека тог, који на њој кнежески престо нађе, исто онако како је и од пастира војводом постао. XIII. Вашингтон истока. Једва једанпут Србија после толико година остави оружје. Ако услови углављеног мира и нису савршену независност земљи осигурали, ипак су бар невоље освајања и самовласт мача одклонили, а умерени закони ред ствари успоставили. Милош, који је делом за војеног диктатора произведен, био је задахнут величином свог позива, и способан за довршење народног дела. Он је оног времена може бити, био једини човек у целој Србији, који је њоме владати и важност земљи у страном свету задобити и њу на корист народа упутити знао. Од 1813. год. како је од свију кнежева признат био за врховног господара од Србије, Милош је наумио да неке поправке  за друштвено стање Србије заведе; но принуђен непрестанце под оружјем налазити се, није могао одмах уредити земљу. Сад пошто је већ уговор мира са портом закључен, могао је пажњу своју већма на унутарње уређење земље обраћати. Он није хотео да земљом управља по начину „Expeditio“- неправице Турске, па ни по примеру Карађорђа, који као напрасит и самовластан тешко је сносио икакво ограничење његове власти. Милош је показао, да је у овоме делу врло умешан, јер је врло добро разумевао земљом управљати, а тако исто знао је праве услове народности српске поњати. Пре свега морало је материјално стање Србије у језгри својој војено уређено бити; јер ком се Србија обрадовала, није све дотле ништа друго бити могло, но оружан мир, докле год Турска сва укрепљена места по Србији и све градове на Сави и Дунаву у својим рукама држи... Од отважног и снажног држања народа српског, зависила је верност порте у извршавању примленог  уговора. Милош по одличном свом схваћању ствари, врло је добро увидео, да је његов положај тек за који дан; но вешт прикрити страх свој, којим би и сви остали натраг тргнули и оладнили, он је свима својима подузећима поступао са важношћу и поуздањем, те је тиме код свакога особито поверење задобио. Цела земља подељена је била на 12 окружја, доцније је Милош повисио овај број на 17. Над њима управљале су биле војводе, јер других способнијих људи за та места с почетка није било; но Милош искуством научен, знао је свести власт њихову у тешње границе. Он је успоставио био и совјет, и ако је овај доцније благородне и племените намере његове осујетио, ма да је Милош самовољно дозволио неко ограничење и саме његове врховне власти; и по томе лако је доцније било викати на самовласт онога, који је те законе земљи подарио и себи самом у нечем руке везати дао. Као врховни вожд  земље ког је народ обожавао и у њему једном вере имао, могао је да је хтео чинити у земљи шта је хотео. Та сами совјетници Кара-Ђорђеви одликовали су и одобравали Милошев рад, само неки незадовољници у совјету, којима је он дозволио, да им се кожа на леђи распусти, могли су на његову превласт тужити се; но да је Милош хтео што противу њих чинити, народ би му на руци био и све би одобрио. Што се пак саме Турске тиче, то се напред зна, да би њој у рачун свагда ишло, да се деспотичка влада у Србији заведе. Једине околне силе може бити жалише за губитком своје власти, које су из потаје ревновале за влашћу српског господара. Оне су имале довољно узрока за то. Но Милош у оно доба није требао одобрења ничијег, нити је он обзирао се на то, да ли је политика овога или онога двора њему наклоњена, јер ствари јоште нису дошле биле на ту тачку, да је судба његова зависила  од послушности према режењу дипломације. Из свега овог даје се опет видити, а и признати се мора, да се благодјејаније правитељства представничког у Србији има једино Милошу захвалити, а грех је вапијући на небо њему подмећати; да је он хотео гадно оно народу одузети, што му је истом благородно дао. Сваки је увидити могао, да је прва брига Милошева после учињеног примирја била та, да земљу у унутарности уреди. А ово је опет он мудро и очински уредио и извео. У сваком окружију, у свакој вароши, до најмањег сеоца, била је управа предата кметовима или општинским старешинама, којима је старешина био кнез. Свако пак окружије имало је једног началника, који је са правитељством дописивао и ког је именовање Милош сам себи задржао. Кроз све време ратовања и ужасног турског робовања, земљеделство било је са свим занемарено и земља је стога јако осиромашила  била. Милош је одмах спочетка владе своје потпомагао овај први извор благостања људског и среће државне, пошто је земљеделце ослободио од множине дација, које су на њих наметуте биле. Неки људи, који су материјално добро стојали, побоје се да се од маленог тог данка неће моћи сви трошкови државни подмирити, но Милош им ублажавајући рече: «Ми ћемо се стегнути, дужност је наша, да штедњом набавимо јавној благајни порез, који је пре раденике тиштао. Затим је определио свештенству наплату, да може часно живити и није дозвољавао, да се са наплатом кајишарити сме. Годишњим данком, што га је порти сване године плаћао, ослободио је народ од десетка и других дација, које су Турци, гулећи кукавни народ, од њега истеривали. Непрестано водећи бригу, како би простоме народу сиротињу одлакшао, дао је на трошкове дужавне оруђа за земљедељство набавити и та им је под надзором општинских старешина за рад давао, не штедећи у томе  ни труда па ни самог свог сопственог трошка, непрестано старао се он само, да у колико је могуће залечи ране народу, које му је последње ратовање задало било. Столица управе српске била је у Крагујевцу определита. Двапут у години је Милош обилазио села и станишта, само да се извести о свему. На том путу примао је и жалбе и одма је ствари пресуђивао, које су по његовом увиђењу праведне биле. «И ја сам из народа» — говорио је он више пута — «ја сам све те невоље сносио, ја знам кад он нема и кад има право!» — Кад је тим начином своју малену кнежевину тако уредио, остало је том великом државнику, да даља далеко важнија и већа јошт посвршује. Светлошћу науке и изображења требао је он јоште да народ овај, који је до јуче роб био умно преобрази, јер је овај законодавац врло добро знао, да би без преображаја тога све на песку зидао. Шатобријан рекао је начином њему својственим: «Грци су јуначством и храброшћу постали на ново народ, политика није хотела законитост њихову признати, они су апеловали на славу.“ — Српски је народ такођер на славу свију позвао се и слава се одазвала, на овај благотворни глас. Но једна слава није довољна, нити је тако снажна, да ноже препородити спавајући народ, који од столећа у ропству турском стоји, овом пространом и дубоком гробу, који гута све до света разума — све да разума једног народа и до његовог достојанства и уздања у своју личну снагу. Победе добивене на бојном пољу чисте земљу од угњетача, слобода и мир сад је у њојзи постојана — установљена. И то је Милош за чудо проникнуо. Непријатељ од теорија и пре свега пажњу имајући на оно; што у држави потпомаже уметност, ступао је крепком стопом по стази сваке позитивне поправке. Он је хтео да се народ постепено изобрази кроз васпитање  нејаке деце, и није престајао за тим бити; да сви грађани његови способни постану дела, која ће једном њихово политичко биће утврдити. „Народ је“ — говораше он — «једна велика породица, од које сваки члан мора поњати своје интересе и морадне исправке за срећу материјалну; треба да народ позва своје дужности, да може знати, шта власт има с правом искати од њега!» — Извршивање ових великих и доброчинећих мисли и - непрестано поступање по овом красном основу управе земаљске можда је и основ био што су Милошу много шта неправо пребацивали. Може бити да ће то и бити један од оних главних порока, који су срчбу неких сила супрот њега изазвали. На сваки начин треба ова потварања одбацити од њега и ваља предпоставити, да Милош који је био духа свободоумног, није правио завере, да дело ово, које је сам подигао, уништи. То су непријатељи његови неправо измислили на њега. Дај да наставимо доказ за доказом, гомилајући истину на истину, мораћемо победити те жије, јер и тако мали људи морају сто пута имати право, тек једанпут да докажу да немају право. У позније доба а за сретних дана књежевине своје, сећао се је господар од Србије; оних пријатних утисака, и оног меланхоличког и ратоборног уживања маленог пастира. Сећајући се свога детињства и оног уживања у народним песмама, које су њега задахнуле жарким родољубљем тако, да је народ свој на одбрану отачбине своје позвао, ценећи и уважавајући та предања народња, дао је он све старе преповетке и народне песме, које су славиле дела српских јунака покупити и штампати. Од њих читава дела створи и нареди да се из тих народних песама почну деца у школама учити читати, да тиме јошт из ране младости засади у деци отачаствољубље и одважност. Свуда се и школе по заповести његовој отворе и обучавање деце и до најмање колебе распросте. Милош заповеди, да се постарају и за дела елементарна, сходна за наставу и обуку деце. Сад први пут изађе на свет писменица и речник српски. Ове је књиге саставио и издао чувени књижевник српски „Вук Ст. Карацић у две свеске именом «Даница.» Оне су садржавале у себи прекрасне песме народне, које су на скоро на немецки језик преведене и код Немаца са великим одушевлењем примљене. Бечке новине упознале су ово дело са песницима свију земаља. XIV. Насљедни кнез од Србије. Сад знамо како је Милош постао идолом српскога народа, и зашто је народ после толико година једним гласом захтевао, да се Милош натраг у земљу поврати. Народ је волео његову велику отачастољубиву власт, ма да је она била за гдекоје и самовољна; него измет онај и смутљиво господарство совјета, и то совјета оног раздорног, који је страним сплеткама оборио оца отачаства. Ја сам имао у рукама писмо једно од 14. октобра 1844. године писано, из једног села окржја Крагујевачког; а и зато нека је вечита захвала самовољнику Милошу, да је јошт у оно доба простака у Србији било, који писати и мислити знаваху. У писму том извештава један сељак свога пријатеља о тадашњим догађајима и завршује овако:   «Ми остали мислимо, да совјет неможе се са кнезом мерити. Кнеза није совјет онде ни поставио где је, но ми због његових великих услуга отачаству указаних и што је он за нас добар био. И ми нећемо другог осим Милоша. Ми се нећемо покоравати другоме, нити ћемо и порез другоме давати осим једноме Милошу. Он није црвенио што је отишао из наше средине, он знаде да народ није нигда противу њега био, јер у њему једном сматра он свога највећег пријатеља. Ово му је и највећа кривица била, коју су бољари наши употребили да га оборе. Помоћу страних сплетака испало им је за руком, да нам из средине наше одузму оца нашег и да га у бели свет пошаљу, но нека знају; да јошт није све свршено. Кара-Ђорђева влада нигда укоренити се неће и као у воску држите да ће Милош вољом народа натраг дозват бити.» — Ово неколико простих речи откриле су и на јавност су изнеле праве мисли народа  и то оног народа, за кога се зна у Србији да чудну снагу има. У једноме основу великих и пробитачних установа, којима је Милош браћу своју обрадовао, нису биле јошт те обвезе, што их је он на себе узео био. У исто доба, кад је сретни господар од Србије старао се, да умни развитат свога народа унапреди, морао се он непретано јошт и о томе бринути, да утврди земљи својој материјалну независност и да ову истргне из сумњивог и нерешеног њеног стања, у ком је остављена била после ослобођења њезиног од Турака. Он је видио, да је далеко јошт до тога, да се уговор онај са Турцима, као надлежан и потврђен сматрати има, са кога може и даљње преговоре одпочети. Зато Милош намери да код високе порте изради, да ова законитост српску призна, независност управе њезине осигура, да опстанак Србије више ни од ког у питање стављено бити неможе, нити да она у будуће назире од самовоље јевропске дипломације, ма да је он једном већ признао  полу господарство турско. Тешки и дуги преговори, који су у Цариграду вођени, засути су били ти скоро непреодољивим препонама, провукли су се од 1829—1833. године. Но при свем том оклевању праведне српске ствари, Србија је ипак од своје стране савесно и верно испуњавала своје обвезе, и све што је год обећала верно је испунила. Мир и ред установила је и тим је покорност властима и донешеним законима прибавила, а тек кад је турски велики везир Махмуд о томе потпуно уверен био, да је владавина Турска у Србији за навек пропала, он попусти. Махмуд је скроз почнавао век у коме живи. Милош је био једини човек, који је могао владати и обуздати српску револуцију и учинити је за турску невредимом. Махмуд прими и узакони ослобођење својих старих робова. Кад су о свему договори учињени, порта прими са одличном пристојношћу захтјеве, које јој је Србија предложила: да призна независност њезину под полу господарством  турским и Милоша да потврди за насљедног кнеза од Србије, под тим условом, да Србија порти годишњи данак од 1,300,000 турских пијастра плати, а дозволи да у Београду 10.000. Турака као посада живити могу, сва остала пак места и тврђаве изузимајући пет на брегу Дунава и Саве лежећих, да препадну србима. — Но колико бриге труда и стрпељиве умешности је стало и требало уставној Србији, док је приволела порту, да изда једном већ наредбу, да се уговор овај обнародује и да у живот ступи. Зајиста је био највеличанственији и најрадоснији дан за народ српски, кад је скоротеча из Цариграда послат, у Србију Ферман донео, у ком је порта признала полунезависност Србије. На глас ове радосне вести, народ занешен од радости ишао је к ниском обиталишту српског господара, који је сад постао насљедним кнезом од Србије. Весело је подвикивао и њега прерадосно поздрављао, као  да је тим поздравом потврдити хотео, његово помазање на кнежеско достојанство. Весеље и слављење рашири се по целој Србији; но то весеље и слављење није власт наређивала, већ је потекло из слободне воље самога народа, који је прве своје кораке цркви светој упутио; да Богу на тој указаној му неизмерној милости — благодари. Цркве нису већ више могле примати у себе гомиле, које су надолазиле, да благодаре а за избављење из ропства, и да у свом благом и часном заносу, хвалу одаду Христу; што им је помогао, те су опет повратили своју изгубљену слободу. Радосне и веселе песме смешане са војеном гласбом, пуцњава топова и палење малих пушака, хорило се кроз неколико дана кроз шуме, горе и равнице српске. Милош није хотео да у одушевљеном магновењу, сам узме инвеституру и право, које му није могао нико други, доли један народ дати. Стога даде он одмах народну скупштину сазвати и поднесе јој на одобрење  Ферман, којим је порта даровала њему достојанство владара. Милош тим делом добије круну од народа, зато му је ваљало да се народу заото поклони и благодаран покаже, док међу тим остале суседне силе нису тако мислиле. Дело ово, велике пристојности а уједно и одважности увредило је и једног посланика, који је сљедећим речима изразио своје незадовољство у пуној скупштини: «Шта зар се јошт и Милош сме држати за каквог Боливара?» — На ово високомерно питање, које је истог вечера сретном господару од Србије до ува дошло одговорио је Милош са обичном учтивошћу и гласом више наравним: «Сиромах посланик — та тај јошт и незна, ил је ваљда јадник заборавио, да се овде у Србији и народ за нешто броји!» — И ово неће последњи пут бити, да ће нас Милош са прости своји одговори до усхићености доводити: скоро ћемо наступити неке разговоре, у којима простак српски  доскаче одговарањем својим ученим дипломатама и лукавством својим, са свим помрачава дипломатску вештину, својих супарника. XV. Пастир Краљ Срби су једва један пут већ постали сами своји господари, и Милош напредује са делом цивилизације издрживошћу, која сваку похвалу превасходи. Ништа тако к себи не привлачи, ништа тако на побуђује на расматрање, као сматрање људи и ствари ове земље, после толиког робовања, и кад те људе и ствари, које се пред нашим очима врзу сравнимо са осталим изображеним народима, онда ћемо видити, какву хвалу заслужује тај народ пред данашњом Европом, кад је себе тако мудро уредити и подићи знао. Ако испитамо уређење правитељствено у Србији, које је уведено на основи по све слободомишљеној и уставној, па ако на ум јошт и то узмемо, да је ово правитељство, постављено и уређено од једног простог сељака, који ни писати незна, то се зајиста дивити и чудити морамо. Тако чудећи се, ако и даље нагнемо сматрати у своме поступку дело ово велемоћно и одважно, које је на то смерало; да преобрази власти и подигне благостање народно, то онда видити морамо, како Милош мудро и пажљиво преко хиљаду одсека ступа без да заиђе, са тврдом намером да надвлада гњиле и лењиве поступке завичаја, неразумну упорност простог света, који неће лако нове наредбе да прима, придржавајући се свагда свог старог обичаја, хотели би да то тако и даље остане, као што је и код њихових старих било; но Милош се није на те предрасуде њихове обазирао, он је своје нове уредбе тако мудро и опрезно уводио, да је сам народ на скоро отворио своје  очи, што су до тог доба незнањем затворене биле, те је почео поњати грађанске одношаје јавног права свога и стога је, видећи се слободним у својој кући хвалио, и у звезде дизао Милоша. — Послушност законима и такови ред је у земљи брзо прозведен, да је сваки ма где се по Србији налазио, са особом и имањем својим сигуран био. Материјално стање земље брзо се у Србији подигне, а са овим подиже се опет и материјално стање и самог народа, који је скоро да јуче без крова свога био. Дело ово унутрашње организације земље, што ју је Милош предузео да изврши, зајиста је огромно било; то показују она мудра уређења, која је он земљи својој дао. Он је с народом заједно извојевао народу и себи слободу и ову је земаљским законима народу осигурао. Слава нека је зато мудром и јуначном Милошу!!! — Он је био човек из народа, који је само за народ и Србију своју живио. Добра она, која  је он као владар народу своме учинио, кад би овде исписивати хтели; морали би читаве књиге написати. Тога се добра и данас Србин сећа, а и плодове од њега ужива. Ја у рукама мојима имам -један званичан спис, који нас је у стању упознати са унутарни дели Србије, са духом и радом правитељства српског за првих дана владе Милошеве, који је довољан; да нам Милоша као народног кнеза пред очи стави. То је «слово» његово, које је он говорио народној скупштини, која је по његовој заповести сазвата била: „да даде рачун народу, што је као намесник народа радио.» — Тако се учтиво према народу Милош показивао. Ретко је у свету зајиста слово ово. Зна се по себи, а да и не кажем, да ћу ја слово ово Милошево од речи до речи верно на видик изнети. У њему нема никакве владарске надутости, где се говори а ништа не казује, нити се оно састоји из оне званичне ништоће, из које се сва скоро престолна слова састоје. Слово кнеза Милоша има у себи ту особиту заслугу, што се држи за нов појав говора владарског. Оно није из другог каквог престолног слова преписано, нит је по престолном шаблону израђено, па да се у њему којекаквим фразама много народу обећава а ништа не даје. Оно је прави ремек од истине, без икаквог шеврдања, које може свакоме владару, који је уставом земаљским обвезан, да народу о своме раду рачуна даје, за пример служити. Милош се није устручавао, да народу изнесе на јавни претрес цео рад свој. Он је хотео да чује шта ће он о томе рећи, па ако је где погрешио, да тамо за времена поправи. У ту сврху сазвао је он народну скупштину у Крагујевац за 16. новембра 1835. где је била и столица правитељства. Но почем и народ у Србији имаде значаја, као што је то Милош дипломату једном рекао, а дворац слободног кнеза од Србије, нема у себи толико просторије, да би у себе примити могао све посланике народне; то је  Милош ту скупштину држао под ведрим небом, да сваки у њој учествовати може. Она дивоте пуна равница, која окружава малу варош Крагујевац, била је опредељена за ово велико празновање. Јошт пре месец дана, него што је ова скупштина обдржавана, сва су се оближња места радовала састанку њезином. Са свих страна врвили су добровољни радини, који су долазили, да помогну оно место приредити, где ће се скупштина држати. У сред равнице те, подигнут је био један брежуљак, који је украшен био заставама и зеленим гранама. На подножију овог земљаног престола, један простор беше обграђен за народне посланике, који долазе и на коњу, да учествују при таким скупштинама. Помоћу речених радина уздигнута је била земља свуд у наоколо, у виду амфитеатра тако; да што више људи видити и чути могу, шта се ради и говори. Неописана је то дивота видити, како од свију страна прегнуло се за послом. Света је ту толико, да га пребројати неможеш;  младо и старо надмеће се у послу, који врло лако и брзо се ради. Кнез Милош, који је увек остао човек народњи, сваки дан излази да види шта се и како се ради, побуђује радине, стане пред гомиле, које се окупе у часу одмора, слуша све приметбе, одговара на сва питања, која се на њега управљају, излазне основе које су га приволеле, да ове ил оне мере употреби. Овде, као и кроз сва места, која је кнез српски пролазио, појављивали су се ови исти призори. Милош није се плашио рећи за рад онај, који је намењен био, да од користи отачаству буде. Он има пуно уверење о своји дели и хоће искрено и благородно, и да што је најбоље на видело изађе, било да је од кога му драго. Ове појединости, колико се год чине да су неверојатне; јесу зато ипак истините, јер су до најмање маленкости верно и тачно саопштене. Све припреме су готове биле 15. јошт на вечер. Старци, жене и деца иду у цркву да Бога моле, да сутра лепо време буде,  да осветли народни празник. У саму зору 16. — загрме топови и умилни глас трубе војничке, који се је разлегавао по граду, равница и шумама, објављивао је свима и свакоме; да је народни празник освануо. Крагујевац даје нам изглед највеселији и најдражеснији. Све куће и зданија па до најнижих прозора, окићено је заставама народње боје, цвећем и зеленим гранама. Велика црквена двокрилна врата широм су отворена и украшена највеличанственије. Множина воштаних свећа гору пред светим олтарем, те осветљавају победоносно оружије, заставе и цвеће, које је у средини цркве дивотно понамештано. Умилна и тиха гласба свира дивотно народне песме и доводи слушаоце до највећег усхићења. Улице су дупком пуне народом тако, да истима проћи неможеш. Народ радосним срцем пева своје народне песме, вије грдне народне заставе, на којима су ставите ове чаробне речи «Слободна Србија!» а затим ког је застава окружја и села. На лицу сваког  Србина читаш, да се за сретна држи, што је данашњи дан доживио, па је зато тако неизказано добро расположен. Лепо пак народно одело, даје овим учесталим гомилама, особиту дражест. Ово је народ, што је из унутарности од свију страна дошао, да буде учасник братске скупштине, где ће се ток свију ствари отачаствених, свима без разлике предложити. Од Крагујевца, кога ови сељаци брзо пролазе иду сви к равници, а овде приспевши седоше сви около ограде, која је за коњанике и депутирце окружне одређена. Ови су званично позвати, а то су кнезови, кметови, војводе, првосвећеници и сви остали грађански и војнички чиновници. Од ових како који дође, таки се и намешта около оног узвишеног краљевског брежуљка. Дванајсти сахат избија на кули крагујевачкој. Звона, топови и војничка гласба помешана са неописаним узвиком Ура!!! — означавају долазак кнеза од Србије — Милоша, који обучен у дивотно народно одело у средину  народа са женом и децом долази, поздрављајући га усрдно. Како на одређено место дође, седне на столицу, око њега разни државници, који су за њим дошли. После кратке отпочивке устане Милош и поздрави весело цео народ, који му веселим гласом са: «Ура!» одпоздрави; а затим кад се је народ мало стишао, стане Милош на једној слици трибине, која је напред мало изтурена и стојећи гологлав овако народу поче говорити: - XVI. Слово Милошево на углед. Сад је година дана, како смо се у повећем броју и на главној скупштини састали. Онда смо се надали, даћемо се о Ђурђеву дану и опет у повећем броју скупити. Но онда не би траве и зато морадосмо држати мању скупштину после Ђурђева дана. Ни прошлога лета и јесени, нисмо могли  скупити веће скупштине прво зато, што је превелика суша била, због које ни воде ни сена нисмо имали, а друго зато опет, што нисмо ни могли приправни бити са свима пословима, који су требали предложени бити главној скупштини. Нисмо могли до сад схватити рачуна, колико има народа, ни колико прихода од десетака и других струка; нит сам могао учинити нужних установљенија која сам желио учинити на брзу руку. Ми смо сада топрв од године дана нови људи постали, од каво су нам се дјела с портом свршила: Србија постала је топрв од године дана државом, а при оснивању сваке, особито пак нове државе, треба човек врло добро да пази, да у чему не преухитри, и да черте једне не изда у свјет данас, од које би може бити, сутра морао одустати на штету обштине а на срамоту своју. Све државе на свјету потребовале су стотине година, докле су се овако установиле, као што ји сад видимо, а установљавају се и дан данашњи; не може ви Србија другим трагом ићи,  него којим су све остале ишле, не може ни Србија установити се за годину дана и постати државом, којој ништа већ неостаје желити. Народ српски има више народни својствености, ове му треба најпре прелити у нарав просвештени европејски држава, пак да ступи у ред њин, што је најглавније, међу нама нема ни толико вешти људи, кои би нам руководили државним дјелима онако; као што се руководе европејске државе. Све ово закоснило је досад установљенија, за која сам вам лане о светом Трифуну изјавио, да сам рад утврдити ји у вашему отечеству. А скупивши се сад овако торжествено, и окружен и опет членовима прељубезне моје фамилије, преосвјашчењејшом господом архијереима нашим, членовима судова, капетанима окружним, главним кметовима народа Серпскога и вишим духовенством и свештенством нашим, долазим опоменути вас љубезна браћо, слова које сам вам на лањској св: Трифунској скупштини дао читати, печатати и подјелити међу  нама. У слову оном изјавио сам вам, колико сам рад прво: устроити сваку струку дјела народни понаособ и узаконити ји; друго: расположити данак на народ најлакшим и најправијим начином по њега, а и пробитачним по правитељство наше, треће пак: исплатити дуг стари архијереја, кои је лежао на новопридобијеним крајевима Сербије. У слову том предоставио сам вама свима, да се о свим овим моим предложенијама и сами међу собом и код куће са осталим народом договорите, пак да ми дате после мњеније ваше и њино о тому. Од оног доба до сада исплаћен је дуг аухијерејски од новодобијени крајева, а две прве точке остале су досад неиспуњене. Одонда до сада, имали смо свиколици доста времена и мислити се и разговорити и о овим двема. Ја сам међутим непрестано и за сву прошлу годину радио и у мојој канцеларији и у договору са судом народним о том, како би најзгодније установили оно, што је најпрече, најнужније и најполезније нашем отечеству. И рјешио сам тврдо:  1. Сачинити и издати устав Србски, у ком би стојала избројена права и дужности књаза Србскога, права и дужности власти наши и права и дужности сваког Србина. Устав овај прочитаће вам се свима. Из њега ће те видити, да су општенародна права, или права, која ће сваки Србин уживати, пространо и онако описана и разграната, како ји само човечество предписује; у њима ће те наћи, да је личност сваког Србина слободна и да је сваки Србин господар од свог имања. Овом уставу треба, да се свиколици закунемо и сви, кои се овде на скупу налазимо и сва остала браћа, које нејма овде; да се закунемо сви, један другому, књаз властима и народу и народ књазу и властима, да ћемо држати устав овај свето и нерушимо, као што држимо свето Еванђелије и да нећемо ни од једне черте његове одступити, нити једне самовољно промјенити, без договора и согласија свију нас и свега народа. 2. Рјешио сам се поставити совјет државни првом и највишом властју до себе и до књаза и саставити ју из шест попечитеља на које ће се све струке дјела народни подјелити и више државни совјета; попечитељи ће ји предработати, совјетници разсматрати и мени предлагати на одобреније. И попечитељи и совјетници одговараће и књазу и народу за дјела своја, одговараће и за свако злоупотребленије, које би се у дјелима народнима појавило. 3. Дао сам и јошт једанпут прегледати књигу наши грађански и кривични закона, кои су се 4. године дана сочињавали и кои ће се судовима нашим предписати, да по њима бране правога, а кривоме да суде. Тим ће сваки србин нађи обрану, не у уму судије, већ у самом закону. Оваким установленијама, чини ми се, биће внутрење правленије најбоље, и као ланцем скопчано. Народ стојаће под кметовима, капетанима и судовима, судови вод државним совјетом, совјет под књазем и уз књаза, а  књаз под законом и у непрестаном договору са совјетом. Овим установљенијем укратиће се, чини ми се, самовљство и свију нас у скупи и свакога по наособ. — Може бити, да ће бити и у овим установљенијама какви недостатака; но и ови ће се поправити по времену и како се покажу; за сад нису ми ни знања моја ни време допуштала, да овако важно дјело испечем онако, како би смјео рећи: дјелу мому не може нико наћи маане оно је најсовершеније дјело на свјету. Испуњујући овако обећање моје, да ћу установити внутрење правленије, прелазим сада на другу важну точку љањског мог слова, како ћемо сирјеч данак расположити на народ. Потребе, које народ Српски има да подмири, јесу ове: Данак Султану, Плаћа књазу и књажевској фамилији. Плаћа чиновницима. Плаћа архијереима. Трошкови на држање војске внутрење ради мира и поредка међу нама. Трошкови на држање стража по границама, које ће нас чувати, да нас ко не напада са стране. Трошкови на мензилане. Трошкови на грађење и држање контумаца. Трошкови на депутацију у Цариграду. Трошкови на агенције по другим земљама. Трошкови на случаје, кои се немогу предвидити, а кои могу наступити. Све ове потребе подмиривали смо ми досад различним и млогостручним приходима земаљским. Народу српском ваља ји и одсада измиривати. И ја и Суд народни српски трудили смо се досад, неби л изнашли какво средство, коим би се све потребе народне могле најлакшим и најправијим начином по народ, а пробитачним по правитељство наше измирити. Сву прошлу годину совјетовали смо се о том  и совјетовали и једни били смо једног, а други другог мњенија. Најпосле нашао сам, да никако немогу испливати у том, већ да се сав данак, кои Србин има давати, сбије у једну суму, пак да се у једној суми и купи од народа по два пута у години, о Ђурђеву и о Митрову дне; да се народу даде времена, измирити га од једнога дана до другога, и да се не кињи народ више са ситницама, већ да плати један једини данак по три талира за пол године за главу, да плати, велим, три талира за пол године, а да недаје више ни: арача, ни чибука, ни димнице, ни главница, ни женитбине, ни котарине, ни воденичнога, ни казанскога, ни жировнине ни десетка од усјева: кукуруза, пшенице, овса, јечма, ситне проје, ни десетка од кошница и вина; а најпосле да не чини више ни кулука чиновницима, веће само Правитељству на зданијама, која би се градила за обштенародну ползу, пак и за тај кулук да прими плаћу од правитељства на свакога човека, кои ради од јутра до мрака; а друмоме и  мостове села међу собом братски да граде. И сеоске шуме и гора досадашњи алија да остану у напредак обштенародним добром; сав народ плаћа данак и за њи, сав има право и уживати ји. Од сад нити има правитељство наше, нит икакав старјешина, ни чиновник ни трговац, нити ико други права заграђивати ји, ако ће и десетак грмова бити, нити забрањивати браћи и из други села и окружија, да ји неуживају. Кад разсуди народ, да ће са поменута три талира данка, на пол године измирити све земаљске потребе; кад разсуди, да му у та три талира улази и плаћа архијерејска, и да неће ни димнице више плаћати; кад разсуди, да ће дати само та три талира, а да неће давати ни једне ситнице, које је досад давао; кад разсуди, да му одсад остаје десетак, коим му Бог благосиља годишњи труд његов, и да ужива и сеоске шуме и алије по својој потреби, кад разсуди, да му одсад и кулук чиновницима престаје, а да ће му се и онај платити, који буде правитељству чинио;  кад све то велим, народ зрјело разсуди, надам се; да ће свак живи наћи, да су три талира данка с главе на главу за пол године најумјеренији данак, кои се може ударити на народ један. Оће ли се с данком тим јошт изићи на крај, видићемо; правитељство наше мора сад да прокуша срећу, оће ли му то довољно бити или не; а попечитеља казначејства биће дужност изнети и показати по истеченију једне године рачун како расхода тако и прихода земаљски и мени и совјету и народној скупштини. Да би се мећу тим и овако умјерена сума свега данка, од три талира за пол године најправијим начином разрјезала на народ, како би и најимућнији тако и најсиромашнији Србин био задовољан, то ево предлажем тевтере, у коима су пописане и жењене и нежењене главе, у коима стои назначено, и имање сваког Србина, а сваки кмет зна и онако, колико је који брат десетка давао. По овим тевтерима и по имању ваља сад располагати  данак. Но моје дјело и правитељства није више располагати, колико данка на ког брата по имену да дође, то је одсад дјело кметова, они треба да поменуте тевтере прегледе, десетак свачи да сравне, и у договору с капетанима и судовима данак од три талира за пол године по имању сваког брата да подјеле најправијим начином, како ми неби сиротиња долазила и тужила на неправо располагање. Све ове моје рјечи предлажем вам браћо и господо, и на ваше промотрјеније и желим чути и витити од вас, од сваког окружја по особ, једнодушно, одкривено и нелицемјерно писмено мњеније, јесте ли задовољни с вишепоменутим моим установљенијама а и с мњенијем моим о том, колико данка Србин да даје, и како да се на њега удара. Изјавите ми мњеније ваше сви овако у скупи, а после, задавши државному уставу, заклетву, изберите међу собом најразумнија и најодабранија лица, и оставите ји овде с пуновластијем као депутате своје, да ја и совјет  државни чинимо даља расположенија с њима; они ће после доћи у народ и казати, шта је овде свршивано. Иста та одабрана лица биће депутати ваши, кои ће о трошку послатеља своји, на сваку скупштину долазити, рачуне прегледати и народу јављати ји, оволика гомила неможе се сбог велики трошкова сваке године овако скупљати. Овакви депутата народни има по свим државама, и нама су нужни,»— Говор је овај дао Милош хиљадама штампати и поделити народу по целој Србији. «Нека» — рекао је Милош — „сваки зна, шта је за опште народно добро урађено!“—  Мало после ове скупштине, на захтевање једне силе кнез Милош буде позват, да у Цариград на правдање оде. — XVII. Милош и Махмуд. И зајиста, после ове велике народне скупштине од 16. Фебруара 1835 год.— кнез Милош добије од султана једно умиљато писмо, којим га у најкитњастијем слогу источног израза позива, до дође у Цариград. Његово величанство» — гласило је писмо — «сматраће онај дан за најсретнији у животу свом, у ком би му дозвољено било, лично изразити славе-пуном кнезу од Србије своја висока осећања, којима је он према њему преиспуњен.“ — Оно је време већ прошло, кад је на један знак српски роб, с рукама и ногама везаним вођен и ношен пред свога господара, да овај с њиме по својој вољи располаже. Сад нема више од тог ни говора, да се из Цариграда само заповест шаље, којој се позвати ни противити није смео. Сад је требало  други начин узети, ако се мислило задобити јуначног кнеза од Србије и то само за један састанак. Овом претерано-ласкавом учтивошћу портином, Милош није ни најмање био изненађен. Он је одмах с почетка видио, колико она важи и на чему се она оснива; а знао је и то чијем потстрекавању има он за ту почаст султанова позива да захвали... Но својим наравним проницањем је он провидио исто тако и корист, коју ће задобити из овог приближавања, које он није тражио нит ју је испросио; као и немање превару, која би се изродити могла. У тајном кабинету султановом могле су се многе ствари објаснити и на корист решити; те стога се српски кнез реши, да у Цариград иде. Ово његово решење нису сви совјетници одобравали. Оне исте сумње које су Милошу пред очи стављене биле јошт пре неколико година, кад одвратити га хтедоше, да у стан Куршид-Паши не иде, сад су опет поновили и поткрепили важношћу грозне и  ужасне смрти патријарха Цариградског..... Но Милош није се нигда на једну своју личност много обазиро, кад се радило о општем благу земље: «Е добро!“ — рекне он њима — „Ми смо сви имали право, ваше неповерење било је истина основано, али је и моја нада у Бога, да ће ме сваке беде избавити — била оправдана. Има случајева, где се смелошћу и одважношћу већма користи човек него претераном опрезношћу па као што сам се божјом помоћу жив и здрав повратио из стана Турског, у Бога се уздам, да ћу се тако и из Цариграда вратити!“— Он се тврдо реши за полазак у Цариград. Сјајне почасти чекале су на Милоша тамо. Махмуд, овај други изванредни човек тога доба, потпуно је поњао дужност, које му је налагало великодушно поверење спроћу свом старом пријатељу и он је све ово делом благородно оправдао. Треба и на похвалу турског народа рећи: да је јунак српски целим путем примао, најсјајније сведочбе удивљења и уважавања. Путовање кнеза од Србије, жуборило је непрестано по сви мести, кроз која је он пролазио. Више пута рекао је Милош тронут предусретањем њиховим: „Ја се не бих никада надао толикој усрдности Турака, међер има нешто и добра у овом сиромашном народу робова!» — У самом Цариграду био је Милош најславније дочекат; пролазио је кроз варош к палати султановој, на коњу источно оседланом, у кадиви, злату и драгом камењу украшеном, ког му је султан пред њега послао био. Пред њим су јашили главни турски чиновници а телохраниоци султанови са други високи чиновници, опколили су га са свију страна. — Милош је средњег узраста човек, држање му је војничко, опхођење просто а никад подло, често одвећ достојанствено. Чело му је отворено, поглед стрељав а лице му  уједно издаје храброст, одушевлење и сладост, но преко тог свега изражава оно и потсмехно лукавство, држања је обично хладног и тихог, које баш импонује. Његови дуги брди давају глави његовој израз гордељиви. — Такав се појавио простак и сретни јунак српски Милош, зачуђеним очима турске светине, која је врвила путем пред њим и ког у овом часу опкољавају поклоњења мусулмана, негда његових господара. У оном одушевљеном полету, кад га је народ весело усклицима поздрављао, поглед је Милошев изражавао оне горде радости, ону утеху безкрајну; која у једном магновењу човеку, награђује све труде живота његова.— Кад је Милош у Султанов двор приспео, гди је цео високи диван сакупљен био, он је пред султана уведен по постојећим обредима и тек што су све обичне церемоније прешле, Махмуд сад развије пред својим вазалом, сву кокетерију измишљене учтивости, те са највећом њежношћу почне повторавати своје највеће уверење високог поштовања,  које он у грудима својима већ од дужег времена носи и јавно исповеда, за једног најчудноватијег човека у овом столећу. Овим цифрастим говором Милош је био јако дирнут, но вешт прикрити забуну своју, он се је чисто и невешт томе чинио. Неколико тренутака поглед је његов непомично управљен био на Султана, а затим проговори он гласом громким, које перо није у стању описати. «Ја сам» — рече Милош «дочеком и предусретајем овим већма збуњен, него да бих могао да одговорим вашем величанству - - - - ви сте ми одузели и оно мало речи, које сам ја могао изговорити и са којима би ја изразио праву истину мог мишлења.» Махмуд се на ове речи насмеши и пружи му руку. Милош је био предмет гледања и свеопштег љубопитства, ово је он одма приметио, па се претварао за врло мирног и смерног. Његово држање посматрано је, свака  његова реч повторавана и мерена је: но простак српски остао је вазда онај исти, знао је улити призрење и за само његово незнање красног светског обхођаја, за које је он сам себе кадкад лукаво оптуживао. При двору овом, од самог претварања, пренемагања и бојазљивог пузења, држање Милошево према султану било је пуно важности. Људи, који нису никад смели очи своје на султана управити, дивили су се и чудили његовом држању. Држећи се непрестано сходно свог високог положаја, кнез од Србије обратио је на своје заслуге, погледе свију главни људи, а доцнији догађаји доказали су, да је Милош и у позније доба имао много својих штоваоца и приврженика у Цариграду. Махмуд био је без сваке сумње у образованости напреднији од Милоша, но он је на скоро морао увидиди, да посла има са супарником тако исто страшним у кошкању политичном, као што је био и на бојном пољу. Од како је приспео Милош у Цариград,  био је често на тајној аудијенцији код султана, без да му је ту што важно саопштавано било. Време је пролазило одвећ весело у светковинама, одавању и примању поклона савезнику Турске. Но Милош је при свему томе подозревао на све то, јер је знао; да он није позват у Цариград да прима и враћа удворности или да види преговоре о обичним стварима, које су се могле из канцеларије у канцеларију шиљати. Више пута при искреном разговору, којим је он удостојен био, Махмуд је говорећи о Србији често уплећао по гдекоју неразумљиву реч о уређењу њезином; али је Милош при оваком разговору са свим се невешт чинио, као да ни схваћао није шта му Махмуд говори. Сад, пошто су на двору силног падише увидили: да Милоша немогу лако на клизаву стазу политичног дивана навести, ваљало је самом султану да започне извршивати заповести, које су му од неког трећег наложене биле. «Кнеже!» — рече султан Милошу — «најискренији поштовачи ваших ретких заслуга,  видеше са сажалењем; да ваша влада, која је тако славна, при неким пословима излази на штету, која је пуна опасности за вас.“  — «Боже мој!» — уздане Милош са узбуђеним и чисто преломљеним гласом — «е па како ме није ваше величанчтво, које ме испуњава толиким сведочбама свог драгоценог саучешћа, зараније дало о тој опасности известити?“ — «Предмет је овај врло важан» — одговори султан — «о њему није се могло радити преко других. Ја сам за боље држао, да га сами кнеже међ собом испитамо и расправимо, пошто смо одани један другом и у најискренијем поверењу.» Милош, који није веровати могао, да између Турчина и Србина срдачна наклоност постојати може, задовољи се с тим, што је ћутећи поклонио се. «Кнеже!» — уређења, која ви у Србији уводите“ — настави султан — „лишавајући себе власти владарске, вас ће кнеже у исвесну пропаст довести. Искуство онога  што се збива код других народа, поткрепљава ову бригу нашу.» — «Што се мене тиче, нека буде како Бог хоће, али што се тиче власти владарске, за ту искрено казати морам, да та неприпада мени. То би био одвећ велики терет за једног сиротог незналицу, као што сам ја!» — одговори Милош у понизности — «зато сам ју ја и поделио са онима, који ми могу помоћи, са својим саветом, својим искуством, а ми извршујемо ту власт у дружини, на највећу корист народа.«—  Сад је опет био ред на султана, да неразуме овај прости одговор Милошев. „Ваше уредбе кнеже, како данас постоје имају у себи много демагогички стихија?» «А шта ће то рећи?» — упита Милош узнемирен. „Кнеже?“ — настави Махмуд — жестину своју уздржавајући — «ви дозвољавате народу прекомерна права. Ваш устав даје му једном речију велики простор слободе?“ — „Народ српски не ужива другу слободу осим ону, коју је сам задобио жалосним жртвама за пуних четрдесет година,» прихвати речима Милош сасвим просто и од себе: „Сад кад бих ја почео народу срећу и слободу његову на лотове делити, то би њему врло тешко пало, јер он знаде да ме је за свог старешину изабрао.“ «Народ српски није довољно зрео за оне установе, које се тамо заводе, с тога је врло опасно дати народу у руку безграничну слободу, јер ће он ту свакојако зло употребити, а при томе јошт морам вам кнеже рећи отворено, да ваш начин управе, задаје озбиљну бригу силама, које су признале полунезависиост Србије.»-— Овај је израз Милоша у срце дирнуо и зло је звонио у ушима господара јуначне Србије. Но он имаде велику власт над собом самим; своју је задаћу он већ напред расудио, те зато одговори он са свим тихо и лагано: «Оно се може само злоупотребити, што коме не припада, како би  дакле народ српски оно злоупотребити могао, што он сам по сили права свога ужива? — Садање уређење држим да им се допада, кад оставише пушку, а мотике се прихватише.» — Махмуд осети удар. — «Кнеже!» — одговори он живо - „ваша установлења имају у себи такове основе, које поткопавају власт владатељску, за коју сви владари старају се, да ју у рукама својима одрже. Ја се видим принуђен вама приметити, да околне силе а нарочито пак покровитељствујућа сила Србије, имаде право совјета у оном; што се тиче оног узајмног интереса, који је уговорима мира освећен.» —  —„Ја се неопомињем“ — рекне Милош видом сумњајућим „— да сам ја икад какве уговоре мира са другим силама осим једне високе порте — правио... И ја мислим да Србија те уговоре, које је она са блистателном портом заклучила — савесно испуњава.“ — „Слово престолно, које сте ви у скупштини 16. фебруара т. г. народу говорили» — настави Махмуд — „било је предметом љуте критике, од стране тих сила.» — „Но ми немамо да расправљамо ништа са тим силама?» — примети Милош смешећи се. И султан, без да одговори на ово питање и лукаву доскочицу, која је на њега управљена, настави са нестрпљењем, за које Милош није имао вештине да то принети. «Ово је престолно слово произвело живе приговоре тих дворова, усљед којих сам ја нужду увидио, да овај разговор данашњи поведем.» —„Ја незнам шта људи разумевају под престолним говором» — одговори Милош лукаво „ја незнам да сам што таково урадио, за које видим да сам оптужен! Може бити да ти људи запињу за онај извештај, ког сам ја великој скупштини поднео. Мени је врло жао, што вам сад тај извештај показати не могу, који сам ја печатати  дао, да се разда онима од наше браће, који нису били на скупштини тој. Из извештаја тог, може ваше величанство увидити, да он не може никог другог интересовати, до нас саме. „Ал ваша унутарња уређења интересују и друге силе, ако су само такова, да могу немир и у њиховој земљи проузрочити» — примети султан. Но Милош без икаквог околишења настави даље: „Ваше величанство! — у извештају томе, ког сам ја великој скупштини поднео, нема ништа друго; но је описано стање, у ком се дела наша находе, а ово мислим да опредјељује и сама дужност владарска исто тако, као што то опредјељује и дужност народа; и то је све. Ми остали простаци, ми се уређујемо како најбоље знамо и можемо, а као што видим направила се вика за ништа!» Преставимо ми сад себи, при овоме одговору саме простоте, које се је Милош за чудо  придржавати умео, положај Махмуда, који је са укоченим очима гледао овог србијанског простака, и видио се да је до крајности изненађен, — пак ћемо лако схватити овај призор, између ова два човека, који се поњају а без да се желе разумети и код ког  наученост једнога није могла, просто оштроумље другог превластити. «Кнеже!» — одговори Султан са гласом врло ублаженим: «Устав, који сте ви вашој земљи дали, јесте зајиста много слободнији од онога што га друге европске земље имају, а има и других ствари у њему, за које ћете ми допустити, да вам искрено приметим, да ће непогоде на земљу навући. Околне се силе боје, да се због тог уређења може код њихових народа жеља породити, да такова од њих зајишту, што оне можда неби дати могле. Те силе исте гледе са узнемирењем, шта се збива по Србији, и ја сам им морао обећати, да ћу код вас кнеже израдити неке промене, које су се већ за нужне припознале.» «Србија је много слабија» — рекне Милош: «него да би икоме на ум пасти могло да њој подражава. Мени је одвећ чудновато, да велике силе, које шире своја снажна рамена преко толиких милијона разна народа — имају јошт времена бринути се, шта се и у нашој маленој и сиротој кнежевини догађа.» — Султан се није могао уздржати, а да се грохотом не насмеје, и он није трпио, да се околне силе мешају у нутарња дела кнежевине, као што то ни Милош допуштао није. Он је био одвећ задовољан са упорством свога вазала противу њих.... Но Турска се налазила под теретом заштите Руске, којој је султан лично обвезан био, пак је с тога морао бар овој сили колико толико учинити. Лед је већ пукао био, Махмуд сад престане износити околишење и лукавство политичко на узор човеку најлукавијем и најпроницавајућем, и сад објашњења најпростија, најтачнија даду Милошу разумети: да савезна сила Турске од ње тражи, да она  по власти полугосподарства свога принуди кнеза од Србије: «да промене своја најновија уређења, која садржавају у себи демагогичка начела.“ Овом објасњењу надао се је Милош. Он је већ изодавна знао, чега се у разговору придржавати има и он је био у стању издржати сва испитивања, без да се у чем изда. Он је толико одговорио султану: „да ће из општег уверења и особитог призрења према његовом величанству у свему попустити, што ће се са општим благом земље слагати.“ — «Кнеже!» рекне Махмуд, завршујући овај знаменити разговор: «ви нећете у мени наћи непријатеља оних уређења; која се дају народима као извесно право и паметна слобода. Знајте дакле, да свака ствар има своје време... Треба кућу иззидати пре, него што се сруши, да неби под њеним развалинама пропали.“ После ових речи метне Махмуд руку своју на чело, у мислима задубљен, примети  опет да Милош непомично гледи у њега, као да тим погледом хоће да схвати смисао речи његових, те му смешећи се пријатељски рече: «Кнеже! — један је Алах велики...  Живот човека врло је кратак!“— и са тим речма даде знати, да је аудијенција свршена. Живот Махмуда беше зајиста кратак, а да изврши дело и славу пожње, за превелике намере; које је справљао. Ако би тако било слава и част нек је спомену његовом. — XVIII. Устав Србије. После овог изјаснења и званичног питања, отпочну се и званични преговори; но кнез српски дуго је размишљавао о предлозима онима који су му од дивана предложени били. Руско посланство које се с почетка чинило да у овом послу само мимогредно улогу игра, било је доцније душа свију преговора и није остало између обе ове странке равнодушно. Једну странку је гањало да иште и захтева много; на другу опет тужило се због њене неумерености и добре воље, а често стављало се у средину као посредоватељ међу људе, који да су сами себи остављени били, много би се боље разумели. У самом делу, почем се ни о чем није радило, до ли да се Србији колико је могуће мање слободе даде. После дугих дебата, при којима се Милош стопу за стопом борио —  он попусти и обвеже се да ће саизволење народа српског придобити за промене, што јих је он са Турском већ утаначио. Једном говорећи о Милошу, рекао је Махмуд за њега ове ласкаве речи; „Ја непознајем човека у данашњем свету, који би ми уливао више удивљења и савршеног поверења — него Милош; који уједно има безпримерно проницави дух, који ми до данас нигда пред очи дошао није! » — За доказ ових осећаја које му је Милош улио, султан га је почастио таковим одличијама, каква до тог доба у Турској виђена и чувена нису била. Он му је поклонио драгоцену сабљу, и поред другог драгоценог оружја, добио је јошт и два топа. Својство ових поклона, произвело је највеће учешће код Мусулмана. По народним обичајима никад правоверни Турчин није каурину поклона у оружију давао. По овом даклем обичају, може се судити неоцењива важност поклона тих; што јих је султан свом побунившем се робу даробао... Дело ово од особите је знатности, и било је за целу турску царевину велика новост. Омладина турска узносила је ову решителност Махмуда, пљескала је рукама на ове нове доказе напред ступајућег одушевлења, противу овладе глупог сујевјерја, које је као морална проказа растварала дружевно тело истока. Старе пак присталице и фанатици турски били су дубоко разјарени, гледајући у овим поклонима своје понижење и довршену пропаст ислама. По повратку своме из Цариграда, Милош је почео да у дело изводи оне промене, што јих је он у Цариграду са портои удесио. Он се је међу тим јако плашио, да ће морати Турској и других уступака чинити, јер је знао, да Србија његова није тако снажна, да се са две знамените европске силе у коштац уватити ноже, па зато није ни могао на коцку ставити своју једва стечену унутарњу независност, неразумним противлењем. По свршетку једне године, ово је дело  свршено било. У овим делима налази се духа, разума и обзира на будућност, који карактеришу сва дела Милошевих установа. Целокупна организација Србије, после савршеног мира, била је организација оружања... Уговори сад у Цариграду довршени, нису ову тачку спомињали... ваљда се тамо није могло за све сетити. Но Милош није био онај човек, који за добро земље неби повукао корист, из те несмотрености. Нов устав на овим основана био је 23. Фебруара 1837. у Београду у присуству паше обнародован, који је као комесар блистателне порте, народу исти растумачивао, и народ га је после на сва весеља своја звао. Устав овај нетреба из вида изгубити, ваља свакако мало из ближе са њим се упознати.. Ово су главна определења његова: 1. Устројење министарства у четири оделења: унутарње, правосудно, финанциско и инострано. Министар иностраних дела извршивао је уједно и дужности кнежевског  представника; он је у исто доба био и његов кабинетски министар. Министар унутарних дела, обављао је и дужности министра војеног и полиције. Министару финанције поверена је била и трговина, а министар правосуђа био је уједно и министар просвете. 2. Успостава савјета из 16. чланова и једног предсједника, решење његово већином гласова закључено, кнез мора потврдити. 3. Успостава апелационог суда: овај се састоји из председника и четири члана. 4. Први избор министара, председника совјета и совјетника припада кнезу, а он може само оне изабрати од чиновника, који су најспособнији и најчеститији, и који имају поверења у народу. 5. Чин министра председника, један је исти са чином дивизијоног ђенерала; чин пак совјетника и предсједника апелационог суда, једнак је са чином пуковника. 6. Земља цела подељена је на 17. окружја; већа окружја подчињена су начеонику  пуковнику, а мања начеонику подпуковнику. 7. Званичници државни подељени су у 11. класа. Први ред: садржава дивизионог ђенерала с платом од 3000 талира. Други ред: ђенерал-мајора са платом 2500 талира. Трећи ред: пуковника са платом 2.000 талира, и. т. д. по разредима. 8. Кнежева плата износи годишње: 200.000 фор. у сребру. 9. Архијепископска плата је 6000 Ф.—а Епископска 4000 Ф. Чиновници немогу бити збачени без претходне осуде. Напредовање њиово бива по реду и чину старешинства. Свако село само себи бира старешине, који уједно и неки део пореза одмеравају и скупљају; они сами рукују и благајном општинском. Сваки плаћа порез по своме имању, а општине имаду право своја непокретна добра саме под закуп давати, лична слобода свију грађана проглашена је, сопственост њихова неприкосновена  је и сваки може са њоме по својој вољи располагати. Кулук је укинут. — За издржавање кнежево и његове породице, бало је с почетка одређено 300.000 Ф. — из обзира на његове велике трошкове и госбе, које је он чинио. Милош је пак нашао, да је то много: „Доста је вели он 200.000 Ф. — јер и то би већ много било, кад не бих од тог новца и милостиње делио.» ... Ето оваки су били основи устава српског од године 1837. Није ли истина, да је врло чудновато, кад овај чин пред очима стојећи, овај устав такав, какав је на поискавање страних сила прерађен — сравнио са пројектом, ког је Милош народној скупштини год: 1825. предложио; а особито, кад ова дела која највећу важност имају и јако у очи падају — сравнимо са оним клеветама, које су год: 1839. на кнеза Милоша просуте.  XIX. Сплетка страних сила. Околне силе нису биле позване да прегледе устав, који је био у Београду обнародован. Оне су садржину његову дознале преко својих посланика у оно исто доба, кад и они, који су жртва били устава тог. Шта више говорило се, да су неки и неки и за овај устав жестили се, јер су га сувише за демократског сматрали, ма да је већ и одвише осакаћен био. Но силе су нашле за добро примити дело за свршено, задржавајући себи право, да при првој прилици која им се даде, очупају све оне користи, што отуда за њих произиђу. Од тог доба наћи ћемо час једну час другу силу, гди се овога начела верно придржава. Пре свега морамо овде ону љутину споменути, којом је и сам руски министар ускипио био, кад је чуо: да је Милош ферман  онај од 1830 год: који га за насљедног кнеза од Србије поставља, народној скупштини на потврђење поднео. До тог доба и сам императорски кабинет држао је, да од Милоша као и од господара Влашке и Молдаве, може правити оруђе послушно за своје намере. Но овај поступак јасно је показао; да Милош неће за живот главе своје, да се одрече извора своје власти и да је готов у свако доба одбити сваку титулу, коју би покушавали да му је наметну. Сад је дакле требало да оптужен буде, због тешке неблагодарности према Русији, која је мислила или боље рећи, није престајала њега уверавати; да је она задобила право на вечну његову неблагодарност, а то ево како: Кад су Срби под Милошем ступили били у преговоре са Турском, да би од ове задобили своју независност. Они су, што се признати мора у посланству руском у Цариграду имали велику потпору. Ово није Русија можда с тога чинила, што је волела Србе, већ што је под видом потпоре подупирала  испод руке Србе и остале хришћане, који подјармљени исламом стењу, да само прилику добије, истакнути се за њихову заштитницу, да их тим за сваки покушај свој као оруђе своје позније употребити може. Да је Русија управ лицем она већ предсказана снага, која ће Турке кад тад на ону страну Босфора претерати, то данас свако види; јер она по Турској тако вешто и сигурно изравњава све стазе, да на дан пропасти Турске повторити може оне знамените речи Бурбона од год: 1814, «Нема више доли само једног човека у Цариграду.“ — Да ово пак постигне Русија мора се упознати и угњездити код свију народа, који у свези сачињавају јевропску Турску — она мора њи навикнути, да виде како се она меша, у њихова дела да нађу у министрима руским, било у Цариграду или у каквој другој држави своје посреднике, чија важност јако претеже на мерилу њихове судбе. Тако је радила у Молдавији и Влашкој, а тако је нагла радити и  у погледу Србије, све једнако у замену својих добрих услуга. Но Русија је нашла у Милошу човека, који је врло мало расположен био, да влада у смислу жеље кабинета руског, и да изчекује да се руски конзул на крају оних списа подписује, које је он спремао, да народ свој подигне на један степен висине са осталим народима европским. Он као глава народа свога имао је пред очима само интересе свог народа, знао је само за једну Турску, која је полугосподар над њим била, а није трпио ни да се она између њега и незадовољних бојара пача. Он је држао, да је тај уплив Русије по Србију штетан. Милош је с кроз познавао Русију а тачно је одбио суму благодарности, коју јој дугује. А зато није био неблагодаран Русији, јер није био глуп. Како Русији буде доказано, да неће моћи овај челични карактер за руком својом савити, који није нагињао ни за превару ни лукавство. Она се сад реши да ванредног посланика свог у Србију пошаље, који  ће дипломатским сретствима принудити овог простака српског, да се Русији поклони. Немогући другчије Милоша себи подчинити, сад она обрне лист као да он народу своме слободу, коју му устав даје — ускраћује. Императорски посланик који је у Србију дошао, имао је тај задатак да изврши: да Милоша склони на покорност спрам Русије, да народу веће право уступи, које му по уставу припада. XX. Простак и дипломата. Кнез Долгоруки дошао јеј изненада у Крагујевац. У оно доба ништа није било лакше него доћи до Милоша. Један час после свога доласка, посланик је руски поднео господару од Србије: «уверење високог уважења и благонаклоности од стране његовог величанства императора свију Руса». — На које поклонење Милош одговори: «да он себи за највећу част држи, то изванредно благоволење — којег је он предметом — од стране његовог величанства императора свију Руса — примити. Затим изванредни посланик, за потврдити искрене осећаје свог господара императора, почне одмах с почетка, ал издалека бројати све велике услуге, које је Русија 1833. год. Србији у делу српске независности учинила; подсећао је Милоша на живе  услуге, које је Русија у то доба Србији учинила, да задобије од султана то, да храбри и јуначни господар од Србије, буде потврђен на месту високом које заузима, и придода: да из свих тих узрока Русија имаде основа надати се, да ће се он показати оданим и признателним спроћу ње. — На ове речи одговори Милош са свим тронуто: „Да би по том, како то његово високопревосходство кнез Долгоруки њега обавешћује, Србија зајиста велике обвезе према Русији имала; а што се признања тиче, ког је Милош сам његовом величанству Цару свију Руса дужан, то цели живот његов није довољан, да га исплати. На ове речи похита кнез Долгоруки, да сасвим њежно одговори Милошу: „Кнеже, ја сам сретан да вам могу показати сретство, којим би могли изказати то признање ваше, које дугујете императору целе Русије, вашем пријатељу и закрилнику целе Србије, кад би само учинили једну услугу, која би њему врло пријатна била.» «Његово величанство, видило би са задовољством кнеже, а тако би и пристојност са собом доносила, да се ви мало опрезније према енглеском конзулу држите; ког пришаптавања немогу иначе, до за вас штетна бити.» „Од кога?» — запита Милош чудећи се. «Е без сумње! — видите кнеже“ — настави Долгоруки са чувством — „оне беде, које су савети Енгленске и Францеске на несретну Пољску навукле!» „А шта је то Францеска и Енглеска?» — запита Милош смерно. «Ја нисам ништа више до ли један простак, који зајиста незна, шта бива по свету! — Ја у истини имадем и сувише посла у отправљању мојих дужности, а у осталом политика речених земаља можда се ни у каквом случају не тиче нас. Ја неморам имати одношаја с ниским, до са једном Турском мојим полугосподарем!» — Долгоруки осетио је врло добро, да је Милош помоћу свог притворног простачења  у овом вешто израчунаном одговору, пута нашао ћутећки прећи Русију, а да је тим њој право оно место означио, које она у мисли његови заузима. Но почем њему није приличило срчбу своју показати, то настави он даље са гласом одобрења. „Ви мудро поступате кнеже! — Но његово величанство мој најмилостивији господар јесте једини и најискренији пријатељ султана, и то је управо баш са овлашћењем његовим учињено, што сам ја овамо дошао, да вас запросим за ваше савршено поверење према Русији, верној савезници султана, и вас позивам, да се дате водити њеним саветима.» „Е то је са свим што друго» — уздане Милош. — Кад је тако, а оно султан мора таки о свем том извештен бити, а и знати мора све моје одношаје, које имам с вама, све му то ја писати морам. А мислим, да ће ваше високопревасходство наћи без сумње да је то пристојно!» — Овај нешто подсмехом смешани одговор збуни мало отменог посланика. Он је мислио, да врло лака посла има са једним српским простаком. Сад му поче замерати што га види тако вештог и способног и преко свег тог смелог..... Русија је врло добро знала, да Србија имаде свог интереса са портом у савезу бити, — но није хтела никако допустити, да Србија буде Турској тако слепо одана и подчињена мислећи, да кнез Милош то подчињење и оданост у истини држи. У осталом ова непоњатна и скривена иронија, не показује ли зар једним махом, једним словом праву намеру господара од Србије, само да отклони савршену покорност своју према Русији? Он није марио, што ће посланик по тим речима и његове унутарње осећаје мерити. Сад се на овај одговор Милошев горди дипломата разљути и почне другим ал заповедајућим тоном говорити кнезу Милошу:  «Помислите ви кнеже!“— рекне он са запетом гордошћу — „да ви независите  једино само од порте, незаборавите, да је Русија довољно јака и да има постављати кнежеве, да земљом владају, она је и сувише јава, да вас може опет поставити на оно место, где сте пређе били.... мој је узвишени господар онај: ком имате ви за све благодарити.... Ако пак ви њега у истини само заборавите, то онда зависи само од његове воље, да вас пошаље у Сибирију, да тамо као марвинче умрете!» — На овај неуглађени и сурови изражај, стари пастир и јунак српски, стане гордо пред великог господина Руса и охоло рече му са изразом који се лако описати неда: «Господине! ја сам сео на престо од Србије вољом и гласом од три милијуна људи који се не боје никог до Бога јединог. То нетреба нико да заборави, да док је мени мог народа дотле ме није ни бриге! — Знате ли ко себи приписује силу, да ме је на ово место узвисио? — Тај сам ја, и ја нећу трпити: да итко овамо долази, да у мојој кући насрће на мене. Ако ви желите  да место мене Србијом владате, а ви јавите се прво народу, нек вас он избере и потом донесите ми ферман од порте, којом ме са достојанства кнежевског збаца, да се ја одавде уклоним!“— „Но, мој кнеже!“ живо рекне лакомислени посланик — „није о томе говора, ви се за себе бојите без сваког узрока!“... — „Не господине, разумите ме, ја се никога до Бога једног неплашим!»— упадне му Милош у реч са негодовањем. «Мој љубезни Кнеже, ја вам и опет рећи морам, да нисам никаквог другог узрока ради овамо послат, но да вас обавестим о вашим сопственим интересима, као и да утврдим вашу власт, коју мој господар искрено одржати жели и само у овом погледу желило је његово величанство, вама лично доставити упутства, која само вашој особи од користи бити могу. Кнеже! — донешено је моме узвишеном господару до знања, да се неки високи достојници вашег сијателства туже на ваша насиља, која на то теже, да  униште ону власт, коју је њима устав дао... Његово величанство мисли, да би ви може бити добро урадили, кад би се држали строго устава, како би тим начином избегли увек непријатне противности.“ — «Господине! ја неотимам ничију власт“ — одговори хладнокрвно Милош: „и верујте ми, да није ни од ког зависило, до од мене саног, да врховну власт без ичије контроле извршујем. — Наше установе нису постале другчије, доли сретством моје једине воље, а ја ћу је уверени будите све дотле неокрњену одржати, док седео будем на месту овом, које ми је народ мој поверио. Ја нећу трпити» — говораше он са одушевлењем —„да неки чланови владе моје, подговорени од мојих непријатеља и злим задахнути, од себе самог, мало по мало присвајају себи моју врховну власт, која је мени од народа дата.» — «Цару је моме за извесно“ — рече посланик — „достављено да народ српски жели и иште слободу законску ширу у смислу  управе, и његово је величанство заповедило мени, да вас нарочито позовем, да у овом смислу попустите праведном захтеву његовом, ком нећете без опасности противстати!“— ------- Овде је сад сљедовало једно од оних немилих призора, којем је немогуће пером израза дати. Милош се усправи ћутећи и скрштеним рукама гледао је подуго оштро посланика руског, истера му црвен на лице његово, и пошто га се дуго нагледао, који је уз прозор један као прекован стајао, рече му са свим тихо и мирно: „Господине! — народ мој од мене ништа не тражи, јер он добро знаде, да сам му ја један веран остао, да сам ја и народ једно тело; он зна врло добро и то, да он осим мене једног, другог никог више нема, који би њега и слободу његову бранио... Истина је цела, јер ја тајити нећу; да се ја ово већ годину дана са советницима мојим занимам о делу, тичући се оних наредаба  о којима ви говорите. Но знајте, да сам ја већ те наредбе јошт пре месец дана подсапио и издао, а ви ћете од ових наредаба наћи преписе, код конзула Енглеског и Аустријског, а мора се наћи и у вашем конзулату.» — И са приkлоњењем пуног достојанства даде поглавар Србије изванредном посланику познати, да је аудијенција већ свршена. XXI. Совјет и оставка Милошева. Кнез Долгоруки видећи, да кнеза од Србије ничим застрашити није могао, да га приволе дошаптавању руском поклонити се; намери другим начином и сретством, да уплив Русије у Србији подигне. Српска аристокрација, која је већ била камен потстицања противу правитељства — послужи му за потпору. Сујету и частољубива потраживања њезина прибравши, створи она у Србији једну странку, која је Русији слепо одана била, јер кнез Милош није дозвољавао бољарима својима никаквих личних сталних преимућства, да прелазе с имена на име и с рода на род, те је због тога и Русија на брзо бројала у недри самог сената неколико својих присталица. Синови Кара-Ђорђа седили су у Петрограду, гди су се васпитавали. Кабинет руски, рачунајући на  њихово име, које је у народу познато било, пошаље их у Србију... На огњишту Милошевом грејао се агент руски у лицу васпитатеља Зорића. У високим званијама у војсци и на свим странама, имала је она тајне уходе, којима је наручено било да доказују користи, које Србија од уплива руског имати може. Неки опет бољари српски, повукли су канал од црног мора до срца Србије, место да су га од школе и кућа својих у цркву отворили. Тражили су да им порта суди и нитко други у земљи, како би тако са Милошем у спореду били. Сам пак нејасни и дволични превод устава давао им је повода за то. Јусуф-паша који је устав преводио рекао је у 17. тачци: „да совјетници немогу бити с бачени, док неби што погрешили противу закона земље, или високе порте» — а превод Петронијевића гласио је: «да се совјетници с бациш немогу, док се недокаже код високе порте, да су што погрешили.» — Те кад се у томе неспоразумљење догогило,  и кад су већ неки бољари српски нагли у Петроград, а неки у Цариград, реши се Милош да изашле једну депутацију, и то у лицу Радичевића, Симића и Вучића до Јусуф-паше, да извиде разлику између два превода који је бољи. Но кад је та депутација Јусиф-паши претстала, он је на питање Симића: «који је од та два превода правилнији?»— одговорио: Ако волите да од порте зависите онда је боље у Цариграду преведено; а ако ли то нећете, а оно је овај бољи, који сам ја превео!“— Српски изасланици ма да су видили, да је и сам Јусуф-паша као Турчин бољи показао за Србина, него ли што су сами Срби за себе, пристану на превод цариградски, затаје од Милоша изказ Јусуфов и њега самог доведу до тога, да је и он сам тај превод као правилан примио, и тако сами српски великаши отворише широм врата, да се Турска и Руска у српска унутарња дела слободно мешати могу. Међу самим пак народом било је такођер незадовољника, но народ се није тако лако дао завести, ни на руску ни на турску страну. При свем том, како је народ оставио пушку, а латио се мотике, видило се јасно, да дотле, докле опет неостави мотику, а пушке се лати — мирно се радити може на започетом послу. Познато нам је шта се збило у кабинету код Махмуда... Познати су нам и назори руски о оном престолном слову, за које је рекла, да носи собом установе демагогичне. Но сад ће Русија да се одриче своји стари погрешака; сад ће се она истаћи за народног бранитеља и постаће прекомерно у туђој земљи слободоумна. Идемо да видимо. Русија сад нађе, да кнез Милош незаконито стешњава јавну слободу народа. Она га оптужује тајно, да сваким даном злоупотребљава власт, која је уставом дана разним гранама правитељства, и да на то смера да се мало по мало дочепа самовласти. За ове оптужбе које су бољари његови Русији доставили и за поступање ове противу њему — Милош преко искрених својих пријатеља дозна, и он плане гњевом према Русији и њеном посланику, који је тобож да Србију види по народу путовао, а у ствари за то, да народ за Русију задобије. Да се Милош у томе случају потужи самоме руском или турском двору — било би непаметно; јер онда сви докази невреде ништа, гди се удари у мраку дају. Он постане сад сасвим равнодушан и својом хладноћом даде познати свима онима, који земљу испод његових ногу рију да у свему има бодро око, и на све и сва пази. -— Таково је управ било стање ствари у Србији, кад је Русија за добро нашла свога императорског посланика овамо послати: “да приведе кнеза од Србије на то, да народу већу слободу даде и у опште да разним гранама правитељства остави слободно извршење дела својих, која им по уставу припадају.“ — Ова откривења и лукавства одмах  су по народу расута била, а и примљена су са радошћу од оних људи, који су нерадо сносили тадању владу. Вучић, Петронијевић и Симић, били су душа ових незадовољника, па ма да је Милош очинским срцем одан био своме народу, ипак одбијајући ову навалу од себе, која је ишла на то, да његову власт у своје руке преотме, при свој својој строгости сузбити није могао. Императорском агенту и паши београдском сад је већ лако било да пронађу пута, устројити олигархијску опозицију и оборити овог човека, који је доста незгодан правац заузео био, јер није трпио да му се ико у његове послове меша. Из свега овога види се јасно, да је завера која је супрот Милоша удешена била јако разграната и да потпоре своје налази у Русији и Турској. Ови људи нису чинили то зло зато, што им се допадало да тако раде, већ што су често занешени били страсним жељама својима, и оно су радили што радити нису морали. Русија имала је без  сваке сумње велики интерес, да Србију за себе задобије, а Турска налазила је опет интересе своје у томе, што је сваком приликом могла совјетнике противу кнеза потстрекавати и отуд што за себе очупати. Оне су обе на овом путу удариле на једну препону и ту су обориле, а тим су и улогу своју добро одиграле.» Но кад је човек тако снажан, да може признати и изнети и оно што није, онда треба имати бар толико искрености и одважности; да се не даћа оружија подлости и лажи. Непоштено је што су уставобранитељи по целој Европи разнели били: «да је Милош худа будала, да је изневерио народно дело, за које је толико пута био жртвовао живот свој, који се сав светли од красних и родољубивих дела.» — Треба бити поштени признати оно, што је један совјетник јавно рекао: „Ништа нас брате није друго противу кнеза Милоша изазвало, већ једино то; што је допустио да се угојимо, а није дао, да нам се кожа распусти. Он је стајао  жељама нашима на путу, мисмо га морали уклонити!“— За оваки искрен изражај морали би, ако ни зашто друго и Турској и Руској благодарни бити, што нису јошт горе шта урадиле... Доказано је зајиста: да Милош није имао вере у Русију. — Он се више бојао Русије него Турске. Ово је њојзи доказано било и она је морала ићи на то, да пронађе начина и сретства да га обори, из Србије истисне и ту своје интересе опет да успостави. Кад се је до овог жалосног стања дошло, до ове старе жалбе, која почиње јошт од времена Кара-Ђорђевог, господар од Србије морао је употребити јошт једино сретство, које му је заостало било, да спасе себе и земљу своју. Он намери не да обори устав ни совјет, но да из средине овог прогони палигоре, који су одани били протународним интересима и да их замене људима, који су за благо отачбине заузети. У овом подузећу није  ништа народу свом сагрешио, доли једино то: «што је сувише штедио људе, који му не могоше опростити што је више њих. Милош који је окружен народом својим, а са оружјем у руци за тридесет година своје непријатеље побеђивао — пао је у овој политичкој борби с главе на главу, јер је српска аристокрација, која је у свим гранама правитељства седила и налазила подпоре и заштите у Русији и Туркој. Ево тих несретних догађаја, који претходише оставки Милошевој и оној жалосној драми српској, која је после у Србији одигравана: Почасно обновлење совјета било је већ закључено у општем договору. Но Русија, која је своје батерије запете држала, предупреди ову високу и спасоносну намеру, која је ишла за тим; да спасе отачбину. Поткупљивањем добила је она већину присталица својих у совјету. Они совјетници, који видеше да ће избачени бити, почну сад на сва уста викати: „да је повређен устав и одупру  се височајшем оном закључку, да се совјет обнови.“ — Сенат ослањајући се на Русију и Турску изјасни се, да је он једина извршујућа власт у земљи. Сад и Милош увиди, да је завера ова, која је кроз толико година са стране потпомагана, са свим дозрела. Он виде и то, да се одузимањем извршујуће власти од њега на то иде, да се њему остави само назови власт, те да би он морао бити подлога свога руско-турског парламента. Да је Милош овог пута хтео издајицама да се освети, он је могао народ позвати да им суди; но он је то за подло сматрао. На први глас, који је у народ о распри овој доспео, народ је гњевом букнуо и једног дана множина народа опколи конак, гди је Милош живио, из гласа вичући: “Да живи Милош, да живи отац и пријатељ народа!“ — И кад се Милош пред народом показа подиже се наједаред страховита вика: «Доле са совјетом! — доле са издајицама:  руско-турским!.... Смрт издајицама!!!... Овај тренутак Милош је требао употребити, но он се усколеба. Њему одани пријатељи и другови, који су с њиме бојак биди, прелагаше му тог вечера: „да се на народ позове, да њега пита хоће ли он дозволити, да порта суди совјетницима а не кнез и они — па да тога ради опет на ново оружје у руке узме.“ — Но Милош ово одбије. „Ја знам — рекао је он пријатељима својима, да ће народ самном бити и да ће уз мене стојати; но у овом новом боју не треба да се преваримо. Место са једним непријатељем, ми се морамо бити са двојицом. Кабинет руски неће дозволити, да му зрно оно, које је двадесет година сејато — сад у жетви испод руке пропадне и измакне! — Он ће принудити порту да се и она оружаном руком умеша под видом успоставе мира, и ми би тако два непријатеља на врату имали.“ — «Порта ће на двоје размишљати, рекну му ови, пре него што бих наново оружје  противу нас узела; она мора сачувати онај стара спомен.» «Порта се мора покорити бичу, који је на њу замахнут!“ прихвати Милош смешећи се: «Ми можемо истина неко време одпор дати, али зацело побеђени бити морамо, па ко се ухвати са оружјем у руци, тај би оглашен био за издајника отачбине и постао би изнова роб — а народ, који би се изнова потрудио, да остане у својој кући сам свој господар, изгубио би и оно што сад има. Ја сам то добро размислио! Треба ту ствар отложити до тог времена, које мислим да није далеко, где ће рука победитеља жестоко своје присталице притискивати, а они ће тада сами доћи и тражи ће од нас заштите. До тог часа ваља причекати!» Овако зазорно и озбиљно држање народа узнемирило је совјетнике. У прах су пали, кад су чули где народ разилазећи се својим кућама, јавно рече: «да се ником другоме до једном Милошу покорити неће!» — Пријатељи Милошеви, који јошт у совјету  седише употребе ово на корист његову, покажу противницима грожњу народа и предложе помирење. У тајној једној сједници совјета буде закључено: „послати кнезу шест совјетника од стране умерене, који ће код њега израдити нека дозволења и тиме да се међусобно измире. Они му са тим предлозима претстану. «Допустити што?» одговори Милош «допустити сваком захтеву партаје руско-турске која већином седи у совјету?“ — «Господару! — давајући ви извршујућу власт у руке совјету, остављате себи кнежевско преимућство противити се сваком њиховом протузаконитом иступлењу, а овако их лако за дужност њихову повратити можете, ако се од ове удале!» — Милош с макне рамени и рекне смешећи се: „Знате ли шта ће остати, ако дам извршујућу власт совјету у руке? — Ви сте поштени, прости и преварени људи: остаће ми дрвена сабља у руци, да њоме децу плашим. Мени се непристоји да будем  кип на књажевском престолу, ја се нисам крвио да будем подлога сплеткама, да предам у сачување браћу и слободу њину издајицама, који су се дали за паре продати. Кажите то од моје стране совјету!“ Па шта сте дакле намерни ви учинити запитају га ови? „Има за гдекоје људе један човек у Србији сувише“ одговори Милош смешећи се. Ја ћу се повући натраг са мојом породицом; то је сретство за измирити све“ — придода он са подсмевајућим се простачењем. Ови одговори донешени совјету доведу га у највећу забуну. Надали су се да ће умирити лава, а он им ево из руку измиче... Међу тим да ли би народ, ова у политици честа прегача, ладнокрвно гледао, како са престола силази онај, кога је он поставио, и који је за сво време његово поверење уживао. Но нико није у народу на то мислио. Сенат таки пошаље скоротече у Петроград и Цариград, који обојим дворовима до  знања доставе упорство Милошево и његову намеру, која њих страхом и ужасом изпуњава; јер су врло добро знали, да народ у Србији нешто значи, као што је то Милош једном приликом министру руском Рикману рекао. Код оба двора намера Милошева начинила је велику забуну. Искључење породице Обреновића са српског престола, била би нова смеша оних јошт недовршених заплета на истоку. После дужег саветовања пошаље кабинет руски совјету српском заповест: „Ако Милош остане при намери својој, да таки најстаријег сина Милошевог Милана, за насљеднога кнеза од Србије у место оца прогласе.“ На ово је и порта своје саизволење дала. То се и збило. — Милош није хотео од даног му права народњег ни за длаку попустити. Јошт као владајући кнез од Србије отиде Милош у совјет — акт његове оставке већ је готов био. Син његов Мијајло од 16.  година, потпише га у име оца свог, јер Милош, овај јуначки вођ српски, овај дубоки политичар и искусни законодавац, човек у ком су се све способности великог владара слиле ни писати није знао. Ово је зајиста што најчудноватије на свету, које кад чују научењаци света, они очајавати могу. Ово тако важно дело, које је могло целу земљу у ватру и крв претворити, а за које благодарност буди ономе, који се је жртвовао овим магновеним интересима, свршило се ако не баш мирно, а оно без крви. Кроз пријатеље своје даде Милош народу обзнанити: «да је он оставку на кнежевском достојанству из сопствене побуде дао и да од послушности њихове, зависи будућа судба отачбине, и да он остављајући на престолу сина свог и супругу своју, који су њима исто тако, као и он мили и драги, ако и на страни, остаје опет међу својим народом. Да последњег часа држање његово било је пуно достојанства и благородства. Кад  је већ све спремно било, он отиде ноћу из Србије и то пре једног дана, нег што је одлазак његов у званичним новинама оглашен био, да се склони од жалости, коју је народ за њим имао. Владање Књегиње Љубице, у овим данима великог искушења било је чудо мужанствено; беше одана и ономе, ком би имала право пребацити неправде, које у срце дирају. Ми ћемо те неправде мало час видити. Увек присеби — праштајући се са својим мужем рече му: «Пођи сбогом Милоше у туђину и небој се ништа, рачунај на мене; ја ћу настојавати над твојим интересима..., Ја нећу дати Милоше, да те народ заборави, и ако само прилике зато добијем, ја ћу те помоћу његовом опет натраг међ браћу твоју довести.“— Кнез Милош пао је сплеткарењем својих великаша, а не зато што је народу свом невера био, већ за велике труде и заслуге своје, које је народу своме учинио. Пао је —  што није могао рану преболети, да порта совјетницима суди. Тај пад му на част служи, јер се није догодио вољом народа, него вољом његових великаша, а и ови неучинише то из уверења свог, него што беху машина туђом руком вођена. Милош је пао не зато што је законе и обичаје српске крњио, него што их је од преких промена бранио. Жалост је једина та у томе, што је он у оставци својој навео, да рад своје слабости и старости, предаје кнежевско достојанство своме сину Милану, а ми га после прогона од 27. лета — видимо и опет јошт тако свежа и здрава и свим силама, за срећу народа и ретким даром Бога одарена. XXII. Љубица, њени синови Милан и Мијајло. Ми смо у овим листовима видили, колико је и како је живо учествовала књегиња Љубица у борби за независност -  видили смо њене грдне напоре на бојишту, где је она лицем стајала покрај најхрабријих војника — видили смо како је она после, кад се супруг њен на престо попео, са образом могла на страни његовој седити; а то јошт није све. Кров цело време Милошеве уздрмане владавине, она је с дана на дан њему у поноћ долазила, њему мудрошћу и чудном вештином при управи тако рећи свагда десна рука била. Услуге, које је она делу народњем указала — велике су. Сваки је живи њу у народу високоштовао и она је од народа љубљена и обожавана била исто тако, као и њен супруг, с киме је зајиста уважење и поверење праведно делила. Но при свем том, ова благородна душа, морала се више пута поклонити увредама, које су нанешене биле њеном супружном праву. Шта ћемо? — кад наш јунак Милош није био у свему образ савршенства и он је имао својих мана. Земља била је смирена, после оних великих ратних напора и великих војничких трудова, сљедили су и дани одмора. У овим часовима мира, он је себи дозволио нека задовољства, која савршено дозвољавају обичаји источни у погледу људи... Кажу, да је Милош радо гледао милоснице... Љубица је овим поступком мужа свога дубоко увређена била; ћутећи сносила је увреде те, које су срце њезино раздирале. Но у овој души гордој и жестокој, страсни вали кували су непогоду, која беше поводом тако рећи јавне саблазни. Једног дана, ишао је на коњу кнез Милош са књегињом Љубицом и млади своји синови, окружен својим најглавнијим великодостојницима, на велику годишњу  скупштину, где су се у присуству народа сва дела расправљала. У свиту ову уплела се била и једна Милошева милосница. Мало по мало одвоји се она од свите и у спореди се уз младе кнежеве Милана и Мијајла, који су Милошу с лева били, те је ишла у истој линији са владајућом породицом. «Натраг!» — повиче горопадно храбра Љубица милосници, немогући већ дуже гњев свој одржати. Црне очи њене необично су севале. Љубица небуде послушана. Хитра као муља, ободе коња свог, у полукруг оптрчи, тргне пиштољ из седла свог и саспе га у прса супарници својој, и затим се врати на место своје поред мужа свог, па му рече: „Ја сам опрала срамоту, која је вашој супрузи јавно нанешена!» Овај жалосни призор за мење времена се је збио, него што је овде испричан; који  год је познавао халовитост Милошеву, тај је морао стрепити за Љубицу. Но Милош је овом приликом показао, да у највишем степену власт има над самим собом, у једном магновењу схватао је он сва призрења, која су му заповедала ћутати. Шта се посве међу супрузима догађало, то нам није познато. Толико је само за извесно, да је Милош у данима свог горког искушења, увек благородно срце код своје Љубице нашао, ма да је он ово често вређао. Кнез Милан није више од три месеца после оца свога на престолу српском седио. Он по закључењу совјета, свештенства и апелације није могао кнежевати, јер они у совјету том нађоше, да он од султана јошт није за кнеза потврђен, те између себе изабраше тројицу, да они ни од ког потврђени дотле кнезују, док порта Милана за кнеза не потврди. Но он јадник ову потврду није ни дочекао. Он је умро у варадину од суве болести. Тугујући горко на мртвој постељи сина свог, у тој тешкој жалости својој, није Љубица заборавила, да има јошт једног сина, као што она за њега говораше: Чувара престола оца свога!“ — Помоћу своји пријатеља удеси она, да како Милан умре — ови људи на престол позову другог сина Милошевог Мијајла, који је увек живио обожаван у спомену народа. Он је живио у Влашкој код оца свог. Милош није дао сина свог: «Доста је на једној жртви — одговори он.“ Супруга његова пише му ово писмо: Милоше! «Кроз сузе, које падају на гроб мог прворођеног сина Милана.... ја видим отачбину нашу. Ако има једно чевечанско сретсво за сачувати и одржати престол ономе, кога народ зове својим оцем, то је Милоше, да ми пошљеш сина твог Мијајла, да ти чува место твоје. Ако је свети пламен отачаствољубља оладило и изумро у теби, и  ако ти очајаваш о будућности твоје отачбине — онда задржи код себе сина твог Милоше, и ја ћу доћи да умрем с вама заједно у земљи вечита заточења!„ — Милош повери јединца свога Мијајла својој храброј жени, и совјет га прогласи за насљедног кнеза од Србије. Но кнез Мијајло, не знајући да у земљу српску доћи неможе, као што су наметнути сами собом намесници решили, док га не позову, и то тек онда, кад потврђење од порте дође; незнајући да има других владара у земљи осим њега, по праву насљедства, изда прокламацију на народ, да ступа на престо као наследни кнез од Србије, потврди сва постојећа званија, а међу тим кад у земљу дође, потврди и постојавше намесничтво и даде генералну амнестију свима сужњима. Намесници — који су само од њега могли имати власт, ову и амнестију одбацују, и пишу своме законитом кнезу: «Ми од порте имамо фермане; ваше наредбе нетребамо, амнестију неуважавамо.“ Кад је Мијајло у земљу стигао; његова мати нигда ни дању ни ноћу није одступала од њега, ове последње надежде своје. Дрвеним само зидом одељена и растављена од сина свог, бдила је она неуморно и неутешно над дели чувара престола оца његова. Њеног присуства сви су се бојали, који су мислили под именом: кнеза Мијајла владати, њено мушко посредовање више је пута збунило Мијајлове министре. Једног јутра уђе она у собу сина свог и застане га у том магновењу, кад хтеде да подпише повишење пореза, који је већ утростручен био, од како је Милош отишао.... «Један тренутак“ — рекне она младому човеку, и све је изгубљено. Ако хоћете да радите за непријатеље ваше, и да излажете име ваше гнушању народа, а ви потписујте тај акт; ал ако мислите да за добро своје Србије радите, као што вам је и дужност, а ви не потписујте; но заповедите вашим министрима, нека штеде и нек се поврате  правилима добре економије, коју је ваш отац установио, и нећете онда бити принуђени, да отимате из руву ваше браће хлеб, кога ови знојем лица свог зарађују.“ — И сад одржа она побједу над совјетницима младога кнеза. Он се одважи и неподписа овај акт, који и није био совјетом закључен, но једино од попечитеља унутарњег и финанције сачињен. О овој чудноватој жени, вредно ће бити, да споменемо речи једног Француског научењака, који је кроз Србију пропутовао и својим земљацима књегињу Љубицу описао. «Како сам дошао у Београд» — пише он — „одмах сан похитао своје подворење учинити кнезу Мијајлу. Кад сам кроз варош пролазио, видио сам гдекоје војарне болнице, школу и апсану, које су све по нашем обичају изидане биле. Ово је било дело кнеза Милоша, који је почео пут изображењу крчити. Кола, која су ме довезла у конак (то је име које се тамо даје кнежевој палати)  имала су посла да се окрену у авлији, гди је трава кроз хрђаву калдрму прорашћивала. Ја сам наишао на два стражара, код једни дрвени широки мердевина, које су именом „басамака“ почаствоване и неколико корака учинивши, дођем у одаје владајућег кнеза од Србије. Кнез је млад човек од 18. година, висок, блед, љубка изгледа, понашање му је отлично. Зачудим се кад сам га чуо француски говорити. Разговор наш био је кратак, и ја наскоро приметим да прави владалац није био далеко од нас. У оном магновењу, кад сам у салу ступио, приметио сам гди се врата од побочне собе отшкринуше, и опет тихо затворише. Ту је у тој соби становала књегиња Љубица; супруга Милошева, а мати кнежева. Ја сам замолио и таки сам милост добио, да њој представљен будем. Ова јунак жена, која је тако огромну улогу у ослобођењу Србије играла, примила ме је срдачно и искрено; она је знала да сам ја зато тамо  дошао, да стање хришћана у Бугарској извидим. Њено гнушање и мржња на Турчина њу је у том мњењу утврдило, да сваки прави хришћанин не ноже друкчије, већ мрзити на Турке. Она ме је поздравила веома умиљато и племенито, понудила ме је шта више, да покрај ње седнем. «Ја знам господине“ — рекне она — «да сте ви Француз, и да сте послати од правитељства вашег, да извидите невоље и да видите, каква насиља Турци чине бедним хришћанима. Ми овде код нас недопуштамо им, да то чине. Радујем се што сте имали прилику и сами видити, како Турци грозно поступају према томе кукавном народу. Ви сигурно нисте могли за све беде и невоље тога народа дознати, које он подноси; али ипак држим, да ће од тог што сте ви сами видили и сазнали изображена Јевропа имати доста, да сазна и чује.“ „Да сви људи» — настави она — «нису жене, или да су бар све жене као ја, ти би се људи брзо опростили својих угњетача.  Ви сретно живите у вашој земљи, на вас несме нико насрнути. Ваше жене и ваше кћери нико несме напаствовати. Зар вама нико и никад није говорио, шта трпе жене хришћанске на истоку? Зар Срби и Бугари нису ваша браћа?» — Ово су саме речи Љубичине, говори тај Француз, али у стању нису описати изражаје лица ове благородне жене и њезин звонки глас, којим је то све изговарала. Кад је из мојих очију видила, да сам је потпуно разумео — она ми се љупко поклони. — Разговор наш трајао је читав сат, и увек је био жив и раздражен, кад се о стању хришћана на истоку опомињало. Ја сам се бојао да јој небудем на досади. При опроштају свом кажем јој: да сам у Бечу походио кнеза Милоша и да је он потпуно здрав. „Нек га Бог милостиви поживи,» рекне она са свим жалостиво и она ме отпусти са величанством, које је само једној књегињи својствено. XXIII. Последњи чин у драми српској. Непрестано уз престо сина свог стојећи одушевљена Љубица, која је дубоком проницавошћу у траг улазила свима сплеткама и намерама непријатељским, и као што се мислити даје, овима је она на путу била. - Непрестано настојавајући да осујети сплетке, које су подривале сенку власти владаоцу остављене, борила се је она и вешто је умела међусобно неповерење расејати, међу тајним учесницима оне завере, која је Милоша до оставке довела, и без да се шњима завадила, она је распру међу својим непријатељима расплодила. У последњој бугарској побуни, њена рука могла се свуда видити. Она је под разним изговорима око границе путовала, да народу крстоносну војну противу Турака приповеда, откривала  им је сплетке, које су Милоша принудиле, да из отачаства свог отиде, и које су одузеле њима њиховог храброг и неустрашивог бранитела. Било да се она надала, да ће поводом побуне бугарске пут прокрчити своме мужу, да се натраг поврати, или да је једино на то смерала, да угњетене потпомаже; свакако пак извесно је, да она није била без учешћа оних призора Ниша у распаљеној бугарској побуни. Но у овој намери, у којој је она на то смерала, да општег непријатеља хришћанства у забуну доведе, син њезин Мијајло није хотео њу јавно ни тајно потпомагати; он је био тако слаб, да јој то није одобравао. На потстрекавање својих попечитеља, Мијајло је већ био до те жалосне тачке доспео, да је матери својој казао: „Да ће једном од сената принуђен бити, њу под затвор ставити, што потпомажући устанак Бугара,  она излаже очитој пропасти судбу Србије.» Љубица дубоко ожалошћена речима овим баци дубоки и жалосни поглед на сина свог. „И ти зар не поњаш твоје интересе?“ рече му гласом дубоко клонувшег духа. „Ти невидиш дакле, да те ти људи, што те окружавају, тек до прве прилике трпе на овоме престолу; и да ће твоје снисхођење према тиранима, у самим њиховим очима мање значити, него јавна саучешћа Срба према браћи својој, која под турским јармом пиште»!!! — Заплашити карактер овог рода, било је немогуће. Она није на предлоге њихове пристајала, да се не меша ни у што, и ови који су јој пређе претили, нису се сад смели усудити, да претњу своју у дело приведу: затворити или насилно из земље прогнати ову жену, коју су браниле живе симпатије и поверење народа, то би била неразумност очевидна, које су унутарње  ствари Србије, до оне жалосне тачке довели, у којој се 1843 год. затекла. Пошто су непријатељи Милошеви отклонили уплив јевропских сила у дела њихова, видили су они себе доста снажнима да могу ослањајући се на Русију и Турску, посретством совјета изрећи, да се са престола српског уклони породица Обреновића, у корист сина Кара-Ђорђевог Александра, који је био руски питомац и који је у Петрограду и васпитан, те Русији у свему одан био. И ето оно, што је Љубица духом својим и наравном проницавошћу давно већ предвидила, хоће да се испуни. За пуне четир године дана, она је противу сваке своје личне опасности, са отважношћу и постојанством преко сваке похвале бранила јуначки слободу свога отачаства, и особитим напором придржавала је народност своју, која се крунила под политичним ударцима, који су из помрчине задавани, и то од оне силе, која је ишла на то, да под своју власт  покори Србију, каво би под гвозденим прутом друге српске народе придржавати могла. Ни један честит и свестан Србин не може Књегињи Љубици пребацити оне побуне, које је она више пута потстицала на своју сопствену опасност, да поврати Милоша јединог јоште, који је као што је она јавно рекла, кадар био да поврати земљи својој независност и слободу њену. Кад је већ видила, да је победа њезиних непријатеља готова, и да су све стазе уравнате, за коначну народну пропаст — она се реши, да се на народ позове, да јој овога пута на помоћи буде. Народ се на глас њезин подигне. Но у овом последњем судару војном, који је слабо уређен био од кнеза Мијајла, она жена ваљана, пред храбри своји Србијанци, видила је где два њезина коња под њом убијена падају. Она се је у боју овом јуначки ако и не успешно борила. Са овог бојног поља, на ком је дело народно бар са славом пало, горда Љубица  упути своје стопе на границу аустријску, без да је у Београд улазила. «Замном ако срца имаш сине мој Мијајле, ни твоје ни моје место нија више овде, где су људи у стању срамно нас протерати. Бог и Срби учиниће остало!“ — И она — она је у туђини уснула, која је од зрна пушчаних у толиким биткама поштеђена била... Благородна жена ова, није могла преживити покор тај, понижење Србије. — Жалост ју је убила. Докле год буде родољубивих поштених Срца у Србији куцало, име Милоша и Љубице, за навек ће се спомињати. XXIV. Свршетак. Пљен народног престола кнеза од Србије Милоша — довршен је. Питомац императорског кабинета Александер Кара-Ђорђевић подигнут је на њега и постављен је за владајућег кнеза српског. Но угњетење власти српске са стране, са свим је Србима несносимо. Мере, које они Србији приписују успаљују највеће незадовољство у народу. Људи, који се по општем уверењу држе за уходе страних сила, јавно су по улица нападани, и бивши Архијепископ београдски Петар, који је као кривац уплетен у сплетке, које су кнеза Милоша и Мијајла престола лишиле — предмет је данас народне клетве. Кад је Милош из земље полазио, дала му је руска влада благоволећи савет, да остале дане своје проведе у миру и задовољству приватна живота, а народ је српски  после 27. година на својој свето—Андрејској скупштини лишио Карађорђа престола, те је опет Милоша оца отачаства свог у српску земљу за свога кнеза — довео.

I. Кара-Ђ(ур§е. Ероз пуних нетрдееет година заливали   еу Срби драгоценом крвљу својом земљу   отачаетва свога, еамо да би јој повратили   изгубљ ену елободу. У историји евета нена-   лазимо равног примера у јуначком отпору и   жалоснијим посљедпцама. Човек, који је рад   да се упозна са стањем ове зем.ље, тај се   мора на једно по стољећа н азад обрнути,   да проучи разне промене уетанка српског, који   је робове поетавио у ред слободних људи. Уеред ужаених и грозних дога^аја и   крвавих призора, који су нееретну Србију   скроз и скроз десетковали, без да су в е н о   постојанетво заморили, наилазимо ми на ----§ такова дела, која ее односе на патриархалнн   жжвот овог првобатног народа. Вж |аћезго   ту и оне особе, које се прве у ередини ових   грознЕХ и ужаснпх призора појавише. Но   О Б Ж  прпзори прп свој евојој страхотп ипак   су пуни чара појетнтког, што еладоет и грозу   наједнако разлжвају. Е а р а -ђ о р |е н Милош, ова два зелика   ноборнпка, које је сам Бог једног за  другпм   Србнји дао н нзабрао жх да пз турског   ропетва ослободе један хржш ћанеки н арод;ова   оба пука проетака ма да нису нжкакву науку   учила, жпак су показалп ведпку вештпну у   вођењ у рата и управи народној. Онп су   рушили све препоне из пред себе, да прокрне   себи пута до самог кнежевеког престола —  да   на овај седну. Е и  двојпца, дају нам неиз-   црпиБИ извор премногих пзванреднпх д а г а |а ја ,   којима се човек дивитп и чудити мора. У ова два човека саетоји се п цео   српски устанак са свима својим чудеспма и   удивителним исходима, којих сљедство беше:   оелобо^ење отачбпне, признањ е њезине уну- -^з-Џ тарње неодвжсноетп од евојих старих гоено-   дара, и напоелетку уређењ е уетавн о, које   се у  овој слободној земљи брзо увело. Но пређе, него што ее упутимо у   Србију н о в ор о|ен у , пре]^е, него што реч   поведемо о Милошу, новеку, кога је слатко   обхођење, нелпчан карантер и дубоко пронж-   ч у ћ и  дух украш авао, којп је у једно и   исто доба бпо велекодушан ратоборац и   мпрољубиви владар, који земљж својој м удре   законе и уетанове даде пређе дакле, него што   би сва та дела Милошева прегледалж, морамо   једним Еораком етупитж у Србију заробљену^   ж први пут од гоеподаретва турског отету   Е ара-ђор^ем , којн је на еебп носио печат   сурове гоепоштине, грозне добродетељи,   нечувене одважности и неви^ене слабоштине.   За човека овог, који после толико пролпвене   крви II јуначких жртава, није унео отач-   бини евојој да даде стално уре^ење, рекао   је црвж Наполеон у Бечу 1 8 0 9 .  годжне ове   знамените речи: « Е а р а -ђ о р |е ]е један од оних   грдоба, које потрееају земљ у где год стану, б. I I ■ Шал који при свем том ништа зндати незнају!» ђорђе Петровић —  којн је познат код   н аш ег народа под именом Б а р а -|о р |е , роћен   је 1 7 7 0 .г о д и н е  у еелу Вишевцн од простих   и сиромашних родитеља. Њ ега је  Богобдаржо   био чудном суморном ћутљпвостж, која као   да му ј е  само за то с внше дана била, да   побуне и завере ствара, и отуд на себе и   на своју главу ил највећу срећу,пл најгрознију   и највећу несрећу да навуте. Овакве људе, кад   промисао божјп у средини једног заробљеног,   у невољи и неправди пиш тећег, народа створи,   онда м у он на углед ставља престол илити   најужаснију смрт. Управ у оним знатним за Француску   годинама 1 8 0 0  до 1 8 1 1 ,  проспјала је и   Ц р н ог-ђор ћ а слава, која с е ј е у т о и с т о  доба   по целом евету разнела. Његово јуначко име   спомињато је бнло у свакоме друштву, његова   нечувена оевајања и скоро непоњатна неуетра-   шивоет и српско безпрпмерно јуначтво у   биткама, подсећа нас на сане Ш партанце, те   он беш е вредмет свакидашњег разговора. За Србију, ову м зЈу земљу што је у  земљопису   ј е р а  са малом тачком означена б ш а , није   нико знао, нити се ко бринуо да знаде   ко станује у  њој; али кад се за Еара-ђор^ев   устанак разчуло, цео се свет са њоме занимао.   Један свињарски трговац, са неколико тек   хиљада простих људи као што је и сам био,   за пуних петнајст година ратовао је   противу големе турске силе, коју еу најслав-   нији |е н ер а л и  њезини предводили, те стопу   з а  стопом отимајући прогањао их је из своје   миле отачбине. У великим варошима, пред дућанима, где   ее обично ликови свих елавних људи продаваху,   гомилама врвио је свет, да види његову   слику, која беше са цртама јако означеним,   погледа страховитог и високог чела, које га је   издавало као да је био господар целог света, ма   да је био насликан у своме народном оделу,   које до смрти своје нигда није оставио био. На јавним местима, по рогљевима улица,   цо зборовима около цркава и манастира,   скупљао се је народ около гуслара, који су у ^-------------- џ ^ -< о-3 бесконачним пеемама пржповедаЈги пл певади   јунапка дела једнога пастира тако, да је народ   у  занобу уехнћељ а све рукама пљескао. Детнљетво ђор^ево протекдо је у жадос-   вој самоћи. Он није знао за забаве и радости   мЈгада иовека. Неки тајни ал неутолими нагон   за слободом набављао му је сладости у   грубом занимању пастира, где је он ужпвао   потнуну слободу. Још кад је са свпм млад   дечак 5ио, на поглед Турчнна, овог мрског   господара, кипида је крв у  њему, севале   су м у очи, те је жзбегавао да ее шњпма   саетаје, а стада је своја водно све по   пољпма од обиталпшта људских удаљеним   и нецрисгЈШнпм, те је он ту чеето проводио   чжтаве седмице, а често проживео )е ту и по   читав месец дана, без да ее кућп својој   враћао. — Шта ли је в ећ  сневао овај прости   дечак? Нпсу ли пред њ ега, кад је певајући   јуначке песме потрееао своју тпху пустпњу,   сенке старе Србије, негда слободне и рато-   борне излазиле? Нд је можда прп трајућој -= в К С појетичкој ж светлозорној ноћи еа истока елатка   која дражеена в м а  од Ш умадије пришапнула   му ејајни санак будућноети, проказала му еве   крваве боЈеве, непоњатна освојења и увенчала   гордо његово чело круном?— Једном кад га је мајка његова в р аћ а јућ ег   се дома запнтала; « ђор ^ едете моје! кажи мп,   заш то та волијеш жпвитп у дивљој пустнњп   него у  кругу нас сродаика твоја? Зато! рече јој   горди младић развлачећи усне своје емејом   презрењ а: «јер тамо је роб слободан!» Тако је пролазпла прва младост ђ о р |е в а ,   Мало позиије немирни и елободни дух његов   побуди га да почне са евпњама трговати,   ма да довољно новаца за ту радњу пмао   није. Срећа га епочетка добро послужи, и он   беш е међ својим проетим сељацима довољно   чувен 0 радо виђен. Но он је богатство без   слободе презирао. «Ја ове новце, рекао је он   своме староме оцу Петронију, који га савето-   ваше, да се у будуће бољма пази са Турцима,   у толико еамо поштујем, шго их скории   могу заменути за барут и олово!» б II. Ј а н и  ч  а р и . Једног зимсЕОг венера седила је породица   К ара-ђор|ева у  својој ниској колеби; жене   су лан преле около једног етола, над којим   ]е тињао жижак, што је о греди виспо и   оетали проетор од колебе оеветљавао. Мушки   су плуг преврКали и оправљали. Уз један   ћош ак од огњишта еедио је стари Петроније   певајући по обичају своме уз гусле једну   народну песму, која 1е узносила и у  звезде   дизала негдашњу славу старе мајке Србије. Н а један п ут отворе се врата од колебе,   на прагу њезином изкрене човек стаса високог,   који је имао бунду на леђи, а на глави   шешир са широким ободом, и пре него што   је еа прага кућевног унутра корачио, гледао   је оштро на пољу лево и деено, и кад се   потнуно уверио да га нико не гони, у]^е   унутра, затвори врата и подупре их леђима;   у десној руци држао је јатаган, а леву је   наслоњену држао на пшптољу, што му задевен   беш е за кожним појасом. «О тац!—  благословп ме, а ти мати моли   светог великомученика п победоносца ђор^а,   да ми бегунцу буде у помоћи,» рече човек   у  полу радостан. «ћорће, жалосни еине! шта је теби?   повнче старац, ширећи дркћућа наручја еину   своме. —  „Отац, ја сам отојич убио Турчина   јед н ог“ одговори ћ ор ђе одважно. —  „Тешко менн жалосници! цовиче об-   незнан.ена мати, те склопивши руке своје рече:   „Господе, ја ти ее молим емилуј ее на дете   м о је !“ „Кад сам ее враћао из Ш ипровата у   Вишовце,» настави ђорће» враг нанеее нам ене   неког агу јаничарског; он је ишао на коњу   а ја пешке и како ме стиже, горопадно ми рече:   „Пеето кауреко, натраг, на капу доле пред   твојим господарем!» На ове речи ја му   неодговорим ништа, но навучем шешир свој   већма на очи, без да сам га и погледати   х т е о .« Он се на ово ваљада разљути, опали 1 1 пиштољем на иене, а ја  вндиш, овим јатаганом   размрскам шу главу Сад внше неиа за мене оп-   станка овде, ја лден у го р у  код браће мојеајдука,   да отуд калиш срдце евоје на душмана отачбине,   а ако тебе отац буду Турцн мене радн   гонили, онда ћ у  ]а натраг доћи. и предаћу   им с е !» « —  Проклет да си и овог и оног   света ако се не вратиш,» рече му дркћућн   отац, а Бог милостиви нека ти је на   п ом оћи !». У овај мах зачу ее да неко бакће око   куће, ево га где в ећ  на врати куца. Старац Петроније брзо скочи са евога   седишта, те испод сламњаче извуче своју   шарзу стане с њоме пред сина, осталп   људи Еојк су у еоби били дочепају у  руке   коее, а мати у највећем очајању узе неко поду-   гачко копље, па неекидајући очију са мужа   ц сина, стајала је као укочена. За неколико магновења владала је у   соби нема тпшина, која је довољна била да из-   рази овај ужасни призор, п унзабун е и очајања. 12 9 Од ових очајника неби се ниједан   жжв у  руве предао. Њихов јунанки поглед   нуказује чудну ор аж н ост, коју перо нпЈе у   етаљу опжсатж. Сад се зачује друго појаче куцањ е на врати. «Морам ја томе крај учинити!„ рече   одважно 5 о р |е , тури јатаган у  зубе, а   ПЕШтољ узе у  десну руку и снажно отвори   врата од куће, у намери да н а п о љ ев за |е . Млада једна девојка показа се на врати   и одма утрча у  еобу. « 0  спасжтељу мој будите благоеловени!   проговорж жатж падајући на колена благо-   дарећи Богу што и х ј е  беде еачувао. «Ја сам браћо, —  ја твоја заручница   ној јуначе ђорђе!» «Јелице, слатка и мила моја Јелице!   рекне овај млади човек и притиену је са   љубавним осећајжма на срце евоје, —  «Ја сам изчекивала да ти ђор^е к   мени до^еш, видела сам те кад си у кућу   уш ао». . . «ви остали продужи она,» небојте & С) се ниш та; мој отац и браћа, засел:и су на   крај села; на један уговорени знак, наши ћ е   суседи дознати за долазак Турака и вас   Ее за времена о томе известити.» Беж и сине мој одавде, док је још  за   тебе сигурно,» рете етарац са одважношћу   неком. —  Јадно и жалоено дете моје, рене   мати, небом те преклишец бежи! „Уклони се ђорђе, реие уздиш ући   нлада девојка. «Јелнце . . .кад теби збогом казатиморам   н кад ее е тобом растајем, онда враћам ти   и твоју задану рет натраг, рече младнћ   кратким ал тужним гласом. —  „Жепримам ја то мој ђ о р |е ! Ја ћ у   теби верна оетати и чуваћу задану веру и   у  сретно и несретно доба.» — Но ја сам Јелице прогнат, и то   кожда за  навек ил на дуго време. «Јест ти си прогнат и ти се одавде   уклонити мораш што еи убио Турчина . . .   једног од нашпх мрскпх господара. Слава и 14-«2|ас Пг--хвала нека ти је за то јунатко дело, мој   храбри заручниче!» «Јелжце! ти можда н незнаш, да ја   сада у гору идем да отуд еа браћом мојом   ајдуцина нападам наТ урк е, гонитеље паш е.» „И ја ћ у  ђорће с тобом. Х оћеш  лн   да нас још ноћас вента попа? реци |о р |е !   хоћеш  .ти? гШ та ћ еш  еирота девојко, зар хоћеш   да ти на дар свадбе донесем живот жене   једнога хајдука? рече ђорђе. Затим настави   опет прекинути евој го в о р :  «Јелице молнм   те узми твоју реч натраг, пема свадбе код   једног бегунца!« ^Ја ]у никад натраг узети нећу, од-   говори Јелица.» вЕ добро, твој сам и овога и онога   века моја мила Јелице.“ Младо девојче паде у наручија евоме   младожењи. Јелице слатка душо моја, рече јој ђор^е,   добро расеуди шта радаш н шта може поеле   и од мепе п од тебе битп. Проклети Турци |."1 М г > ---§— -т гониће сваког еоји мене љубн, па ако она   светећи се нени нападну и на тебе, ах   Боже мој Боже, како ме ова помиеао љуто   узнемирује! « 1 д и  и небрини се за нене ђор!^е, ево   Е О  ћ е  ме од наеиља њихова сачувати и   одбранжти одговори мирно девојка, па пстр-   гнувши из Еорица нож, Еоја јој је у недри   скриврн био. Ово је једпни адп^ар, којп   оета још  у рукама жена кукавне Србије,   рете она горко емеш ећи се. «Сузе, може бити прве у животу њего-   вон п о т е м е  еу ну низ отворено лице, к а д је   праш тајући се невесту и родптеље евоје грлио. «Збогом отац и мати, збогом Јелпце, ја,   ћ у  се за  све вас старати. Тешко ли еи   опоне, којп вас само за длаку на глави дирне.   Сад је в е ћ  суђено да вечнти бојак бијем ,с   Турцнма,» Поеле ОБих речи нестане га. Овај јуначки ал жалоени прпзор, решпо   је еудбу ђор^а Петровића, решио је уједно   и еудбу —  Србије. -^м Од чаеа оног, кад се по народу раз-   чуло- да је ђ о р |е  отшпао гори у ајдуке,   оваки призори често су се по целој зежљи   сваЕојакпж видом показиваии, Народ ]е  руљом   у  хајдуке одлазио. III. А ј д у ц и. У ајдуке, или ти да боље речем у   горске пустиње, ишли су обично Србијанци   из равнице, који су били право и неправо   гоњенп од својнх пемидих господара. Опту-   женп бегао је у стародревне шуме, где је   налазио евоју потпуну слободу, пошто се је   напред удружио еа онима које је раван   случај у гору довео, Несрећа била је општа.   Они су живели у заједницн братској и по   предходном договору, нападади су и убијади   они еамо Турке, којима еу чеето отвмали   новце, које су ови жз Београда у Цариград   ши.љали. Они су од својих земљака као при-   јатељи примани били у села; сељацн сакри-   вали су ЕХ по евојим колебама, давали су 17  2 ш > ^- жм рану и жодказжвалн су им намере. турске,   а кад што еу им п у  помоћ прнтицали; где   који од хајдука ннсу се до пролећа у гору   повраћали. освм ако је какав важан на-   падај дотребовао општу потпору од свих савез-   ника. У доцније доба, кад еу се Србијанцн чес-   то буншш и устајали на оружје, несрет-   на њжхова родбипа и нејач нашла је при-   бежишта и заштжте код ајдука; старцж, жене   и деца остављали су билп своје куће, и   настанили су се са стоном у гори; од куда   су опет кроз сто невоља рану ноеили муже-   вима, деци и браћи својој, која су у равнжци   са Турцима бојак билп. После једне године, одкако је ђорПе   отишао у  хајдуке, он поетане њихов пред-   Бодитељ и управљао је своја нападања тако   веш то и неустрашимо, да су Турци одма   оеетили, да код ајдука српеких мора какав   веш т и неустрашими вођ бити. Ајдупи су   с почетка нападалн само на путнике, отимали   кад и кад царску касу, но са Карађорђем '  18 почели с ^ Ј  нападати на Турке по паланкама   ж еамин, градовжма. С дана на дан отЕривала је турека   полиција неке потајне завере, које су народ   близу планина етојећи за устанак удешавале;   —  оваке непреетане прж м ке и кретања на-   рода обелодањивала еу, да је завера проти-   ву Турака далеко разграњ ена и да је побуна   народна на прагу. Пред четама које су ваљано наоруж а-   не биле, Е а р а -|о р ђ е је  при еваком боју показао   ванредно јунаштво п највеће пожртвовање, а   редовина непрпјатељским задавао је етрах ж   ужае. Па кад је м е |у  њжма само какови про-   лом спазжо, одма је то на своју корист упо-   требио, секао их је као репу ж мртвим њи-   ховим лешинама поља је покржвао. Своје је   момке јако чувао да лудо не гину. Никад се   он није хотео шњима упуетити у отворену   битку, где би голема турска сила могла   његову малу чету заетраш ити и чувао се   Турцима издати снагу своју да ју они виде. На халовитом вранцу ђорђе, у лицуб 19 'бтцрн, са цртама јако жзражениж, које су дуге   црне влаеи окружавале, његово угрожателно   нело, страховити погдед, стрепећ покрет, гор-   дељивЕ етас; ђ ор ^ е, простж Србијанац у   евоме простачком одеду, чињаше ее да сво-   јом вољом над свжма влада и заповеда. Нп-   кад п о б е |е н  а евагда победитељ, поетао је   овај в о |а  ајдука страшждом турске војсве.   У своме еујевјерју они су му и неку вот-   ш ебну спду пржписивали п прозвалн су га   К ара-ђор^ем . Наскоро поеле некодпко изгубљених би-   така примети турска влает, да је ова бор-   ба ајдука почела на себе узинати прави по-   литичкж карактер, јер на многи мести где   су сб ајдуци и Турци побилп, долазили су   обжтаоци равница, па кад су заједничког не-   пријатеља побилп, они су се враћалн сво-   јим к-ућама, те чинећн се свему невештп, ра-   дили су своје послове. Једва једаред увиде и гордп падпша, да   он без употребљења велике силе, неможе и   није у стању ове ајдучке чете побпти и рае- 20 Г- § тератп, Еоје с р н а  у дан, све смелије и   слободније постајаху, а које осталп житељи   подпожагаху. Сад се лржбегне лукавству а од   нападаја се одустане. Паша београдски, где   је била столица управе Турске, добије од   сузтана налог, да страховитом ајдутком вођи   потајно сјајна предложења учини. Еао на-   граду —  за његово лиино покореље, обећао   му је паша у  име султана, да ћ е  бжти ос-   л обо|ен  од самртне казни, коју је на себе   навукао убијетвом јанжиарског аге. Еад   ово није помогло, онда му паш а нуђаш е   грдну своту новаца и вжсоки чин у  тур-   С Е О ј војсцж, ади све те понуде одбацио је   ђ о р |е  презрељ ем од себе. —  «Кажи онима којж су те послали,*-   рекао је он нудиоцу турском, —  «да ја  н е-   тражим у Турака нж богатства нж гоепотства,   ја ћ у  љи, као угљетаче и тиране отачбине   моје све дотле гонити, док уз мрзост моју   буде ее раме ово држало, и док и једна   једина капљица старе оне српеке крвж, кроз   моје жиле текла буде. —  Ја ћ у  до гроба 21& мога остати ви хов неумитнж еудиЈа и ужас-   ни осветник!“— После овог одговора вждеше Турци, да   мудрог и лукавог в о |у  ајдуаког, не могу за   златан ланац да привежу; зато сад поставе   велжку цену на његову главу, кућу му са   землом сравне а земљу од оца отму. Старп Петроније д о |е  сад у највећу   невољ у, а за  еачуватж главу своју, склонж се   код Јеличиних родите.ља. Но гостоприметво   Петронију од пријатеља указано, довсдн ове   у  опасност и без да њега спасти м огу; јер   Турци на све стране расвитзју за њ ега ж   траже га. |о р ^ е  сад намисли да страној   земљи повери родитеља свога, једино добро   које је још т на свету имао. Три су већ   године прошле, од када је он оца п мајку   своју оетавио и отишо гори у ајдуке. Јадна   мајка његова већ  је била умрла, јер ју је   жалост уморила. Мла^и брат његов био је већ   у бегству, а бедни отац нема нж камена од   огњишта свога, где би бар седу своју главу   наслонити мого. . . . Ова голема несрећа, 22 § ово ужасно опуетошење очина дома, све је   то ђор^ево дело. Горскон ајдуку при помис-   ли на ову н есрећу и погледом на ово дело,   да пукне срце од ж алоети; шегова мрзост на   Турке ускипж сада до залуде; « 0н ж — они су   са н и “ —  ввкао је он у  највећој јароети својој,   —  «жзвор и узрок толпкој беди ж невољи   мојој, на њима ћ у  ја једнима калити срце   своје за несрећу евију својих!» Бледи месец са својим жалосним зраци-   ма у поноћно доба осветљаваше човека јед-   ног на гробљу вишевачком, који се богу   мољаше клечећи на гробу једном. Дубоки   уздаси тешке туге ж жалоети потресаху прса   љегова, Неколико в ећ  пута уетаје он и   опет пада на камени гроб, који је већ  био   наовином обрастао, љубећи га , сузам аобливао.   Уједаред уетаде ердито са гроба тога и рече: «Збогом мајко моја . . . ја ћ у  те ое-   ветити!^ • — •  затим се баци вранцу своме на   рамена, чију узду жз руку евојих изпуштао   није, ж лаганим ходом упути се колеби јед-   ној, што Је на крај еела лежала. 23 На знак један отворе се врата од ко-   лебе, некоЈгико људи нзведу једног очајног   старца и жетну га иза коњаника, којн се саже   и пошто проговорн неколико речи, загрли   и изљуби своје пријатеље рекав им: «хвала   вам браћо, збогом Јелице!* —  п одлетн као   муња. Еад до^е близу Саве, која дели Србнју   од Аустрије, Е а р а -|о р ^ е  сјаши с коња, прих-   вати свога старог оца и водеЕи га под ру-   ку д о |е  до једног чамца, којн је био приве-   зат за  брег, код ког су стајала три’  ајдука   спремна, да га на мнг свога господара од   обале отисну. Но у магновењу оном, у вом је стари   Петроније требао да остави место р о |е њ а   свога, обале потока, сведоке прве жари и   љубави, поља, која је он својим знојем оро-   сно, земље^ где почивају коети његових   старих родитеља и миле дружине —  седам-   десетогодишњи роб нехтеде тако екзше слобо-   де —  сузе облише му његово старо лице,   —  лђорђе —  мпло и добро дете м оје!“ 24 §-«зМ ■ —  рекне он уздпшућж — - «у  ово моје ста-   ро доба горак је лебац у  т у |и н и , ваздух је   смртоносан којим се тамо дише, хајде да   останемо овде, -—  ја ћ у  сам ићи до паш е;   приклиљаћу га еенком свог љубимог сина,   ког је  скоро изгубио, модићу да ти опрости   и да те мени оетави. Покори се сине 'Тур-   цнма . . . та добро знаш , да су они и та-   ко наш и гоеподари!» . . . Ове поеледње речи дирнуше у ерце   Кара-ђор^а, он је отачбину своју више све-   га љубжо, новж боли почну га мучити. Он   виде да су угњетачи отачбине ж саму   српеку крв у  родитељу његовом изкваржли. «Отац!» —  рече он озбиљним глаеом,   „одавде се мора ићж и то што брже, Турци   за нама в ећ  иду, а ја  сан се Богу заклео,   да ћ у  вечити рат водити са овим гоеподарима.   Хајде —  да се седа у  чамац док је јошт   безопаено за нас! !  !» Ј том магновењу кад је те речи гово-   рио, зачу се пуцњава пушака. Ово еу Турци   од Босне, којж се бију еа ајдуци гон ећи 25 Е ара-ђор ^ а, но овај се њиховом дочеку на-   дао, те је у крај друма поставио ајдуке да   закрнле бегство његово. Ерајње је време наетупило да се одлазп.   „ О т ац !“ проговори ђ о р |б  ублажавајућн мало   свој крупа глас —  „заклињем те именом   моје блажене мајке која нас од горегледа. . . .   хајде да се иде!“—  и повуче га к реци. Но старац Петроннје одупре се, баца-   јућ и  свој жалостни поглед около себе. «Н а овој сам земљи живео, на овој   хоћ у н да умрем» —  прош апута он, загрлн   очајно из све снаге једно дрво, које је бли-   зу њега стојало. Топот коња- зачу се. Тане једно у д е-   шрно беше баш на оно дрво, за  које се ета-   рац оберучке као утопљеник држао. Сад се   већ  више неможе побећп. ђор^у се коса на глави диже, мртви   зној пробије га, очн му се замуте и у нај-   већој забуни рече: «боље да умре нег да   жив Турцима у руке надне!» клекне пред отца   II замоли благослов од њега ....  јатаган- I 2(5 му у срце СЈурж, и еа крвавжн оружјем у   руци, опијен, збуаен, ван себе од жалоетж   екотж брзо у чамац и за часак нестаде га. I V . М  и  л  0  ш. Е нез Милош, јунак од Србије, ро^ен је   1 7 8 0 .  год. у еиромашној колеби у Поцерју.   Оцу љеговом беше жме Теша а матерж Вишња   Теодоровжћ, обоје су били ратари. Мати   њ егова Вишња имала је јошт једног сжна од   првог мужа, који се звао Милан Обреновић. Страсна љубав, тесно је везивала ово   двоје деце и да је ово чуветво годинама еве   већма ладнило, оно је  доцније на против   до тог степена дошло, да је Милош презиме ево-   га оца Теше напуетио, а име свога брата   узео, те се од тога доба, па све до смрти   своје звао и он Милош Обреновић, које је   име он прославио ж узвиеио у  народу евоме. Код нашег простога народа, љубав   братска је претерала све границе Фанатизма.   —  Жме брата јесте најеветији и најтвр^и 27 § савез —  остало сродство пак долазжло је у   други ред. Брат ее заклињо братод и о в а је   заклетва света, а да би се овај вечитн са-   вез јединства и слоге братске далеко раз-   гранао, мудре старешнне српеке, примиде   су и оевештале ову моралну снагу слаби-   јег цротиву јачег; а два искрена пријатеља   од туђег дома и племена, еаједине се име-   ном светог Јована пред олтарем божијпм   и н а зо а у се „побратиии.“ Ово својевољжо са-   једињење добије заклетвом сззтињ у непо-   вредиву п свеза је ова тако пето јака као   и сродство по крви. Побратими деле савесно и зм е |т  себе   добро и здо, једнаке имају цјели, у бојевп-   ма бију се један поред другог и враћају се   као победиоци —  пли гину заједно. Јошт и овога чаеа поред евију непри-   јатељеких покушаја, да Србе раздвојењем ос-   лабе, у сред 1 9 . века —  може пееник наћи   у дичној Србији верне обраеде обнчаја из   библије н Омира. б'тег-? ■7»;2а Старији С 1н Милошев звао се Милан.   Кнез Жилан —  ова јадна полптичва жртва,   Еоја се као што је опште познато, једпог   јутра попела на књажевски престо од Србнје,   да на вечер у гроб за!ђб. Ово је  једини   взадалац српсЕж, који је имао срећу Енезом   ерпеким бнти, а да ни једног званичног   авта не подппше, д  коме за сбо врене њ его-   вог жпвота, нвти СБетлоети ни елјателства   тзтула дата није, па ни од самвх његових   подајниЕа, Еоје он нигда увреджо нвје. Он   је несретввји бво к од самог младог цара   Урош а; овај је бар имао с почетка в. 1аст у   својвм рувама, коју су доцнвје великаши   ерпски од њ ега нреотели — - алж великашж   српски Мжлана и у гроб положпше, а власт   му, која му је од оца преоетала —  неда-   доше. А заш то? зато! —  што су тражили   да га за насљедственог кнеза од Србије,   Еоме је отац још те за живота свога власт   предао, — •  Турчжн потБрди и да они до   потвр]^ења тог, вао вепотБр^енп зенљом   управљати и владати могу. 29 Жижош —  у првим годннама детињ-   ства свог, није као и оетала сеоска деца   никаквог пзображења имао. Он је е понетЕа   понагао оцу своме у иољском раду. Чувао је   стада, а двапут преко године ишао је са   братом својим у Далмацију, да своју нарву   тамо боље нрода. — На овом далеком путу, долазнло је   просто дете у додир п еа станпвницима   варошким, ви!ђа.ло је обичаје и живовање   њихово. Спрва био је само гдедалац у проме-   ту трговачком, доцннје пак п сам- је њоме   управљ ао, т е мало по мадо упозна се он   са правим начином живота, са природом љу-   ди и ствари, Обдарен духом пронпцања, а при   том разборит и вешт у познавању .љутске   природе, Еоје је  најважније знање за  онога,   ком је суђено да над другима влада. Еад год ее са путова ових у своје село   враћао, евагда ее опет лаћао свога пољека   рада, али му овај већ  није од срца ишао,   јер је почео мрзпти на њега. Дух његов,   који је за слободом чезнуп, ппје га могао 30 са животом проста земљедеЈГца задавољити,   нити је он марио више, за уживања   свог млађаног доба. Мутне су га миели обу-   зимале, душа је његова иезнула за непозна-   тжм —  ова морадна бољетица која мори и   упропаш ћује тодике младе људе, поче сад и   њега морити. Он —  ро^ени роб! —  еањао   Је 0 векој незавиеноети и слободи евоје   отачбине —  бој и сдава беху му свагдаш-   ња мисао. Неодолима чезња за слободом, водила   га је у пустнњу да потражи иеста где не-   доспева жива душа. Тано је он водио стада   своја где се веселио, певајући из гласа ју-   начке песме, што је од евоје мајве као мало   детенце научио, Песме ове биде су тако да   кажем: нлач раздражених робова о некадањој   слави и госпоштини својој, оне су описивале   бившу ср ећ у отачбине, а  у небо су дизале   ж вечито славиле имена оних јунака, који су   за веру и отачбину изгинули. Једном —  кад је једну такову песму   отпевао Мнлош, у највећем одушевлењу за- неш ен повиче: „Та н ја једном кад велики   будем, морам протжву Турака војевати, да   оеветжм моје О тачаство!“ — Јели какав унутарњи глае предеказао   маломе пастиру, да место ово које је њему   елучај означио није за  њ е г а ? —  или је   можда, занеш ен и уехпћен славон српских   јунака, почео само да гОвори у народу оним   језиЕом, који је до сада нечувен био? —   Доста, да он није више ни један час, што   шу је за одмор служио нропуштао, него је   почео изучавати на изует народне пееме, које   тиранија и турска власт уништнтп није мог-   ла. Једном, кад с е  дома вратжо, пржповеда-   ше му деда његов, једну лепу Јуначку прн-   поветку 0 «Ераљ еввћу Марку,» како је ово-   га Елетва очпна до тог срамног понижења   доведа, да је отишао у Турке да њима служж,   но кад га је савеет гонитж почела, а он   нашав се у боју супрот В. 1 1аха на Ровинама   1 3 9 2 .  јурне на ш арцу своме м е |у  једновер-   ну и једнокрвну браћу као непријатељ, ви-   чући у највећем очајању: дМилн Боже 32б §буди ми у помоћи, да први у  овож неерет-   нож боју погинем!» — „Њ егова моиба се испунииа" —  придо-   да етарац. «Жарко је тешко сагреш по, али је   гр ех евој емрћу својом опрао. —  Нека ну   Је лака земљпцаН „Беиита срамота нек је К ралевићу   1 а р к у !“ —  поЕиие са највећкм гнуш ањем   Малош, гледећи укотеним оком у деду, који   му је ту приповетку приповедао. „Мир Милоше!“ —  рекне ну деда —   „Бог јеМ арку с у р о , а нама ваља ћутатж !“ —   „Деда! —  неможе се опростити ономе   Еи овога ни онога века, који изда своје   отаиастБО!  “ —  одговори Милош заданут неком   непоњатном силом. — 3.3 - ш V . Милош и  Милан. Ово нбограничено и ово прерано чувство   отатаствољубља подрањивао је у Милошу брат   његов „Мжлан.“ Горди и напраенти карак-   тер О БО га, нијв лако снашао окове. ропства.   'Частољубиве мисди њега су од свију страна   напајале. Детету још т од 1 2  година пове-   равао је двадесетогодишњи младић све своје   намишљаје. Мплошево широко чело, замишљен и   озбиљан поглед одговарао је потпуно његовом   телесном саставу. Био је нестрпељив и ватрен   а веднки нознавалац људии њихових карактера>   а највећи противник ■^лизица и ништавила   људских, који клањаху и метанисаху пред   гњжлим домаћим непријатељем. Мплош је  у сваком погледу срцем и   душом слушао брата свог Милана и свагда   је заповеет његову, са највећим задовољ-   ством извршивао. Прва ж најважнија наука, с коју је  од брата евог научио, била је та;   ,,гадити ее од Турака и вечито их као   скотове мрзити. “ За време Е а р а -|о р |е в о г  ус-   танва противу дажја, Жилан ее налазио м е |у   првим борцжма за слободу српеку и јунач-   твом својим, нопео се на степен војводе од   Ужице, Рудника и Пожече. Дуга покорност   Турцима н.егових роджтеља, њега је као   тежко олово тжштала ж он није могао по-   њати, како да народ један тако дуго може   трпити над собом тиранију туреку, стога је   подрањивао у Мжлошу ону одважност за  ело-   бодом. Приповедао му је о јунацима српским.   Често му је говорио о скорим бојевима, који   ћ е  супрот Турчину да се одпочну. Ово ]е   био правж сан живота Милошева. Уетанак К ар а-ђ ор |а  противу дажја, на-   шао је одзива у њиовом срцу. Свагда, кад   год су чули да је народ српскж на овој ил   оној странж на оружје устао, срцем и душом   оба брата била су одма тамо. Јел се дочуло да се   гдегод бој бије, то су они од евег срца ж е -   лилж победу браћи својој, а кад би се та 35 њмова жеља поеве обистинила, они би ее оба   тада топжли у радости својој, —  но ако би   ее што противно догодило, то су браћа била   снуждена до очајања. Оваким је духом задахнута била сва   омладина Србије. Сваки је осећао овај уекпп,   ову худу срећу српску. Свакж је осећао како   е дана у  дан срце раздире спомен негдаш-   ње независпоети српеке п дубоке оеећаје   срамног робства, ког сада подносе. У пос-   ледње доба, где су се ајдуци као из земље   на све етране појављивали и њпова лепа   срећа у бојевпма, пробудила је у сваком   Српчету лепе наде за будућност. Но кад се   међу ајдуцима прочуло, да је 1 а р а -ћ о р |а   неетало п да је пребегао у  Аустрију, да   заклони главу своју од погибије, на коју су   Турпи голему цену ставили били, онп су   опет заузели били своја стара места, а жи-   тељи равнпца остављени сами себж, подпали   су поново под власт туреку. Но поред све ове вреве за устанком и   побуном народа, што је м е |у  Србима сва- 36 б-^ џ§ ким даном р а м а , ипак је е друге етране   међу самим Турцима тињала једна стихија   дивље необузданости; та је била необузданост   —  самовоља Јанипара у земљи, Паша бео-   градски жето се тако нлашио њи у  своме   пашалуку, нао што је од њи презао и сам   суљтан у  Цариграду. После оног последњег рата између А ус-   трије ж Порте, у ком су јаничари цару своме   велике услуге упинили и управо да речем   образ му оеветлалж, они се тако погорде и   осиле, да над собом нехтедош е више нжчију   власт пржзнати, особито пак у  онжм п ре-   делима, који су од Царжграда удаљ ени бжли.   Ту су они страх и ужас месту ж самој око-   лици задавали. У унутраш њости Бугарске ж бреговима   старе Маћедоније, која је стајала под унра-   вом Јаничара и које је предводио далеко   чувенж паша видинскж Пашван Оглу, ове   чете саетављене и иекупљене су биле из   самих ајдука или грчких клефта, а м е |у   њима било је и самих незадовољника и про- 37 ~ ~ г.■Ш г-бисветова турски!, воји су навик^и били за   оног војевати, који би им вшпе платио. Овп   људи, час су услугу евоју нудили којем паши   што ее од султана одметнуо, иае су опет   пристајали и са оним народима, који су еу-   прот паш е устајали, а свуда их је  еамо   она једина цјел водила, да еамо ономе услу-   гу тине, који им највише плати, ма тај   и крвни непрнјатељ њихов био. Ова је иета   управо била плаћена шаса из Турака п   Хришћана састојећа се. Чете ове —  што је  још т најгоре   било, ниеу добпвале никакву плату од својих   старешина. Оне су обинно рат водиле о евон   сопственом трошку, опуетошавале су п пљач-   кале сва места, кроз која год су пролази-   ле. Она места, која еу онж за евоје ратно   позорнш те изабрали, морала су све њихове   самовољне намере, па још т к тому п личне   им услуге чинити. Народ брпекп често је   бжо несретна жртва ових силедшја, кога су   они до Бога кињили п до голе душе опљач-   кали, па онет зато влает турска, која је 38 §-С < 3^ Србијом владала, није их од насиља ових   бранити хтела, но их је јошт и сама она   харала и пљачкала. Несретна Србија дошла је била в ећ  до   очитв евоје материјалне пропастж, големо   насиљ е и свакдапш.е ненравде, доведоше   Србе већ и дс очајања. Почеше се већ и знаци неки м е |у   народом показивати, који предсказиваху скору   побуну. Неки тајанетвени дух, који од запада   у Србију дошао беше, покретао је од неког   доба етољетне растове Шумадије, цробијају-   ћ и  љуто сва ерпека срца. 1  сами старци,   који су се дугим врешеном трпљења свакоме   злу навикли, предали су се в е ћ  вољи божијој;но   Епак Бочесто еу почели такове разговоре   водити, који до данас јошт од њих нигда ни-   су чувени били. Старе народне пееме, коЈе   су до овога чаеа само у страху и највећој   тишини певане, еад се наједаред захоре   из колеба, нољана и јавних места. Месхо   жалоене успомене, које су негда песме тако- 39 --вт ве код слушалаца производзле, подстакнуше   сада у народу највеће одушевлење и радост^   које му је давало ушерење да тако неможе   за -ду^о остати. Гусле и тужна харша за-   робљеног народа, сад су потеде гуднти   гласои ратоборнии. Сами свеци у сво-   јим пеемама опомињу народ, да незаборави на   изгубљену слободу своју. Више Србије на   небу ведроме, вргоше већ и евецп знамењ а   своја, која јаено говорише, да је земан дошо   да се војевати мора и да ћ е  крв муелома-   на потоком т е ћ и .“ Одкуда је дошло ово задахнуће, што   ]е подстакло овако уображењ е и улидо у   срце љутоме лаву неутасиму ж е | за елобо-   дом и осветом ? То нико није знао, м а д а ј е   сваки у себи чуо, да му то задахнуће на уво   ш анће; «Устаните на оружје, време је!» — Народ је српски на еве стране испу-   њен бпо духом ратовања. Још т се није по-   буна нигде појавила, нити се невина крвца   пролила, која би народ на освету изазвала.   Чуо се само из далека велики немир —  бур- 40 Ж -сР - на разјареност народа, која обичжо као гроб-   на тишина предходи свакој бури ш то на-   скоро долази, кад народ намисла светити се   силедгијаша својим. У такој грозничавој тишини   дошла је бида већ  и година 1 7 9 2 . Науиени људи говоре, да је глас оног   страхоБитог виора, који се у Француској по-   дигао био, орјекнуо как и на истоку и потре-   сао до саше унутраш њости и зем љ у— Србију.   Неки опет нисле, да је н устанак српски   био једна од оних грана Француеке револу-   ције, која је имала да цео свет обиђе. 41 п. Устанак Срба под Кара-Ђорђем. Устанак народа орпског, који је 1 7 9 6 .   год. по целој 'Јевропл одјекнуо, јеет једна   од најглавнијих епоха у  српској иеторији.—   Сад се в ећ  оружје из руку испуштало није,   но једно је само пред очима било —  одупрети   се сили тираније, те збацити са себе ропске   окове турске. Из овога проиетекош е све јаче   завере и побуне у народу, док се неодпоче   и проливаље крви. Претераном тиранијом турском нагоње-   ни народ српски —  скочио Је на све стране   на оружје лротив својих угљетача. Општи   устанак, који се до сад у Шумадији у по-   воју налазио и Кара-|ор!ђем отпочет, —  сад   се по целој земљи раепламтио. Сваки, који   је год оружје носити шогао, цодигао се   са пушком у руци супрот својнх тирана.   Сви су се заклели Христом Спаситељем на   самом олтару, да осветничко оружје дотде 42 § н ећ е из руку пустЕТИ, док неповрате ота-   паетву своме изгубљену слободу и н е  сруше   са еебе ерамни јарам туреког робоваља. — Жестока и голема наеиља и изнуђењ а ја-   ничарека, превазишла еу в е ћ  сваку меру. Оно   мирно стадо робова, које ее судби евојој било   предало, није могло дуже јарам ропеки да   сноси. Страховити гдас: «на оружје!» —   потресао је Србију од једног краја до другога.   На уговорени дан, уеташ е еви лиетом на   оружје и заузму сва равна поља, вароши   и паланке; а из средине њихове иекрснуше   в о |е  ваљане и неустрашиме, који као некп   иеполини изгледаху у време саме побуне као да   из земље ничу, тб који су само зато од Бога   послати, да у таковим потребама, еили не-   пријатеља неустрашжмо на еусрет и з а |у . Бсј се одпочео на живот и смрт,   без пржмирја и милоер^а, изме^^у робља и   њжхова госиодара. Са једне ж друге стране   зајам ее немилице враћао. Небо је са гуета   дима пуш чанога потавнидо, крв потоком тече,   црорицања старих људи жепуњавају се. — дз На први гдае пушака —  ево ж Кара-   ђор^а м еђу народои. Он је ишао тражпти   прнбежишта у Угарској, одкуд му је лакше   бидо епоразуметж се са браћом, којн су   скдони бшш за свакн поеао. Оп је тамо   елужио у једној регименти као подтаснжк,   и ту је себи прибавпо веш тину и науку у   војевању. Прве пушке које су на Турке   опаљене биле, њ ега су у Србију натраг доз-   вале, и у тај пар .  кад преКе ме^ ајдук'^,   нитЕО није ни помншљао да му предво|ењ е   преотме. Сместа иекупише се около њега људн,   који су народ на побуну и устанак навели   и који су под собом впше чета наоруж аних   имали:-М илан Обреновпћ од Поцерја, нај-   поузданије војводе ајдутке, Станоје Главаш,   Вељко, прота Ненадовић и поп Лука Лаза-   ревић, Еоји је иобунио народ са оне стране   Колубаре. Овима опет придружшие се и сви   они људж, што су по неколжЕО усташа на   своју руку О Е О  еебе искупили, те тако се је   прве ноћи, кад се усташима иридру- т -Ж Е О  ■ —  видвло на гори Жвановској 5 0 0  на-   оружаних људи, који су се свемогућим Бо-   гом и његоБим раепетим сином Жсусом Хрже-   том завлели, да дотле оружје оетавити н ећ е,   док не стресу са себе ропства лавне и док зем-   љу од проклетих Турака неослободе. Од ОБих ратника изабран буде Еара-   ђ о р |е  за .в р хо в н о г в о |у  побуњене Србадије. Ерасно и са неописаном срећом , веш то   удеш еним плановима, отпоче он евету борбу,   војом уједно реши м судбу народа српеког. У   евакој битЕи, у свавим мањим сударнма беху   Турци потучени. Властп турске из села и   варошЕ брзо су прогоњене, поједине турске   ханове и паланве попалише усташи, из   дана у дан губише Турци једно место   за другим и њпхов се опстанав у  Србији   почео Еолебати. Ова војека српска није била више   као проста ајдучка чета, од које се народ   оту^ивао, коју би власт турека могла по-   Еорити и под бич ставити и Еоју би нево-   лило хиљада људи послати из Цариграда • — 4б § § могли свагда кад год ои хтеди лако униш-   тити, ту се је цео народ на ноге нодигао,   и са оружјем у  руци огледао са своји гое-   подари. Чете су његове по војнипком напи-   ну потпуно удеш ене биле, борци су стра-   ховити и непобедими, и то. не по броју   људетва, в ећ  по сталном нанору, опајним ју-   наптБОМ вољно живот свој отачбинп на жрт-   ву приноее. За време овог десетогодпшњег војевања   и непрестаног проливања Ервп п то од 1 7 9 6 .   —  1 8 0 0 .  год. прост један војник, за ког   се пре ни знало није, јуначтвом ее својим   попео и узвисио над оеталом јуначком бра-   ћом својом. Жме његово расчуло с е  у наро-   ду српеком као и име Еара-ђор^ђево. Еао млад   деран од 1 6  година, ступио је он у редо-   в е срцских бораца као прост војник и ради   показаног ванредног јуначства на Ужици,   постаде и он војводом побуњеннх Срба. ЈБега   је поред храбрости своје особито одликова-   ла бистроћа ума њ егова. '210 ’ - 46 § Вештина у војевањ у и ладнокрвност у   боју били еу главни узроца, да с е ј е д о  вој-   водеког сана узвисио, што му је неограни-   чено поверење п иетиниту љубав у народу   прибавило. Тај товек био је  М и л о ш  0  бр е н о -   в и ћ , кога је народ ието онако као и Еара-   ђор^а ноштовао. Турци пак еа своје стране   држалж су га за најхукавијег и највешти-   јег војводу побуњенжх Срба. Небројене жртве и толики бојеви у  који-   ша се крв народа немидице проливала, ниеу   могле без никаква уепеха по народ остати.   Годпне 1 8 0 6 .  Турцн су од Срба на све   стране потиснути и у  градове затворенж бжли   и кад су жх војском опколели, заузеш е они   сва села и утвр^ене вароши, те тако мало   душом одануше. Сад се показала нужда, да треба зау-   зета села и вароши грађанеки уредити, која   бж уједно саједињена била са војнитком   влашћу, јер је сва вл ает. искључиво у ру-   кана Е а р а -ђ о р |а  била. Заслуге, које је он   првим даном ајдуковања свога стекао и велжке г 47 услуге. које је он отачбини евојој првпм   даном побуне српеке учннио, изодавна су жу   меето в ећ  обележпле. Е а р а -|о р |е  буде |ед-   ногласно изабрат од целог народа за врхов-   ну правитељствену главу. «Али ја сам невешт и неумем земљом   управ.!Бати!» —  одговорж он са свим иекрено. «Жи ћемо се с тобом саветоБати!» —   одговоре војводе. „Ал због моје љутине нисам вешт дру-   ге управљати —  до моје војнпке. Мени ее   н еће допастп многи говор, па ћ е мој ппш-   тољ често пресуду донети онима, који много   умствуЈу. Ја вам то напред кажем!“ — « Строгоет Је н уж н а!» —  одговоре му ови.   «Е  добро, нека буде тако! ....  М п-   лош е еинко ! —  прпдода о н :  Т и еи мудар   и паметан, тп ћ еш  мп у  томе помагати!» —   Са веливим ускликом и одушевлењем   прихвати народ ове Кара-ђор!ђеве речи, коме се   таки влает диктаторска, како у граћанеким   тако и у воЈничким стварима над целом Срби-   јом преда.§ 48 3 >VII. Нара-Ђор^е врховни вођ српски. Заи ста врло је  тудновато раематрањ е   једне са свжм просте и неукроћене нарави^   Ео]а се судара са сплетЕама изображења и   потребама реда. Као врховни вођ побуњених Срба, ос-   тао је Е а р а -|о р |е  исти онај, Еакав ]е био   и пре тога. Напрасит, слаб, суморан и жудо   весео, издашан и ципија, добродушан и непра-   ведан, добар ж љутит а увек занеш ен —   сваЕОЈако дакле изванредан. Некад су га виђали људи, где кроз н е -   ЕолиЕО дана замишљен, само хода и нокте   гризе а том приликом неговори ни с ким ни   речи. Рекнеш ли му што, он ти одма л е |а   обрне, без да ти и једне речи одговори. На   нојутарје једног благ-дана, вићали су га где   вао мало дете коло игра. Презирао је р аз-   кош и гоепотство. Еад ]е у највећој срећи   био, опет је ноеио ево]е обично народно 49 4 § одело, његову олињеау бунду п црну капу.   Еао врховног госнодара Србије, кћи њ егова   Насика, ишла је  на воду са другим проети м   сеоским девојкама. У месту његовом Тополи   где је живио, нису га држали за више ш т о :   до ли за једног простог сељака. Он је са сво-   јом домаЕом чељади радио земљу, пзводио   је воду на воденицу, а више пута ловжо   је рибу са својп еуееди на Сеновицж, —   орао је и сејао своју земљу. Еара ђ ор^ е волео је ред и поелушност.   Он иетмна да није знао пиеати, а једва не-   што и читати, —  но опет је све, па и   најмање маденкости у глави тубпо. Он није   могао сносити спојзину радње канце. 1гаржјеЕе,   но ипак је оетавжо намештеним судијама на   вољу, а .1 кад су какове ствари преко разни   удова доепеле и пред њега, суд је био   брзо изреиен и то врло строг и ужасан.   Његов једини брат, мислећи без сумње да   н е ћ е  бити казњен, осрамотиједнумладудевојку,   нопош то је де ,!10 братовљево до ушију му дошло   —  даде га о врата своје к уће обесити. 50 По извршеној прееуди рекао је Е ара-   ђорђе ладнокрвно ове речи: «3ар ниемо ми   бој били дротиву Т урака, који нам жене и   децу наш у беечаетише и зар да их ми сад   као крштени Турци скрнавимо? Што је за-   служжо то је  и добио!» Једном, седжо је Еара-^ор^е за  столом   у  својој ниекој ж маленој собицж, гди је   обично обедовао. Јаук и узджеај невољнжка   допре до ушију љегови, у з ово и неке н е-   разумљиве речи, које су име његово сноми-   љале и чује где слуга љегов упућује туже-   ћ ег  ее да поеле ручка д о |е . Но овај стра-   ховити и горопадни Ц рн и -ђор|е, пржмао је   ма у  које драго доба све тужбе, које еу на   љега долазиле и судио је без одлагаља, само   ако је било иоле могуће. Он никог није од-   био а да га није саелушао, па и овом   се приликом приблжжи вратима, која сило-   вито отвори. . . . Ј тај мах, кад с е  он на врати указа,   сирота једна жена са петоро деце паде пред   н>ега на колена вичући:< 3 51 дПравду |о р |е ,  нравду дај за нас   сироте!» .... «Устанж жено —  Б огу се једном ваља   м а њ а т и !»  рече он громогласно. Еад се жена   устрављ ена на ову онору зап овест диже,   наставж он сасвим благо: - „Ш та жбЈшш од нене? —  Еажн ми   сашо, ко ти је ш та неправо учинио?» —   Јадна ова сиротица, кроз плач и   јецање приповеди, како јој попа није хотео   опојатж и саранити њ еног ушрлог мужа, јер   није имала новаца да плати за подушије, и   тако је као псето у зешљу бачен. „А јели то баш гако, како ти гово-   риш ?» -—  заппта |ор!^е. „Зеклињем ти се шојиш Спаситељемда   је тако!» —  рече еирота ж ена. «Идите децо с богош п знајте, да ћ у   ја судити ш та буде п р а в о !“ ^ Тог часа пошаље по попа. Еад д о |е   поп, одпоче Еара-ђор!ђе лукавим гдасом;   «Отче? —  врло јо лепо од вас, као што 52 сам разабрао —  те нехтедосте оштетжти   свету наш у матер црвву. То ј е  заиста пох-   вално! . . . Е о почем наши свештеници   несмеду нжшта од свог права губити; ето ја   се постарах да платим дуг наш ег брата,   који је без подушија ум ро1“ — Сад извади неколжко гроша из свог цепа   и пружи попу, Еоје овај лакомо узе и кла-   њ ајући му ее до земље, стрпа у свој ш паг.   А л  сад тек загрми ђ о р ђ е: „Попе —  ти   бездушни нечовече! ти си недостојан са твог   гадног среброљубља да носиш име хри-   стово на себи, сад ћеш  иекжјати твоје дело   нечастиво!“ — Затим окрене се на момке, који му евагда   беху при руци и који су уједно били њ егови   чувари и извршиоци његових пресуда, што   их Је он као диктатор доноеио. ,Ј а  вам заповедам, да овог попа одма   живог сараните поред оног сиромаха, ком је   он милоет молитве одказао!» — Зановеет ова буде.одм а и жзвршена.   Страшна је ова п р ееуда! —  Ужасно је бЗ §-«3» помислЕТи 0 овој неразрешивој гатки, о ово-   мб срцу човечијем. Нпје ли то чудновато   да је код овог човеиа ваиредни веки начин   к нравпци и човечанству, доноежо све стра-   ховите н ужаене пресуде? Срдитост и ^освета, те обе страстж бнле   су тако сжлне у души Еара-5ор$а, да су га   направиде свнрјепиЈг, иначе је био сушта   доброта; шта више, кад д о |е  к себп,'^ плакао   је као мало .^дете проклвњућп своју љутину.   Увреде н.€јау нанеш ене умео је опростнти, но   за ненравде другом учнњене био је неумо-   лим, као што ,то показује сљедећи случај: Једне прпјатне вечерн, седио је ђ о р |е   са породнцом својом на једном зеленом бре-   жуљку, који је раетовом гором обраетао, а   спуштао ее до самог смерног дворца гоепо-   дара од Србије и овај од северног ветра   заклањао. |о р $ е  је лежао на трави, држећн ус-   прављеном руком главу своју, пушио Је из дуге   луле, често погледајући веселу ж дражеену   гомилицу, што је неколпко стопа од њега 54 т>-удаљена била. У тој гомжлици била је и Јели-   ца љегова верна љуба, а покрај матере ета-   јало је лепо плаво дете, Наеика кћи његова   0 Чарнж најмлађи енн његов, који је, етојећж   Езм еђу матере ж сестре, стрељао по дрвећу   птице. Два момка ђор^ева, допратише пред   њ ега човека неког, коже су два енопа жита   0 врату обешена била, те дошав пред њега   рекош е; „Господару—  ево онога, који тж жито   краде!» — «Зашто си 10 урадио? —  запита га   ђ о р |е  са свим мирно и тпхо. «Заш то кра-   деш жито оно, што сам ја  посејао за децу   евоју?» — «Да зараним мо1у1» —  одговори му овај   са свим слободно и одважно. На ове рети махну руком ђор!ђе и тиме   даде знак, да може одлазити, додајући; „Чисти одавде и немој више за живу   главу усудити се да то радиш1» — „Ади господару! —  овај други сноп   украо је са Живанове њиве» рекоше момци 55 л®=-« а м и  смо управо и одре^енж бжли, да мотри-   мо н а 0Н6, који му жито краду! » На ову нову тужбу скоиж ђорђе као   опарен, жеправи се колики је дуг пред иове-   ком, и еа севајућим очима п грмећжм гаасом   реие: «Невољо! Зар крадеш још т и од еиро-   машнијег од еебе. —  Је л и ?“ — „ В уч е!“ —  настави ^орће даље, окре-   нув се једноме од момака евојих: „Од данас,   ноеићеш  сваки дан редовно по један лебац   удовици и сиротаиа овога човека!» — За тим тргне иза појаса пшптољ, што   га је свагда при себи ноеио, запне га, упре   на човека и горопадно изусти ове речи: «Ти си погазжо заповед божију, која   вели: не крадж! —  а крадљивцу треба еу-   дити!» — и за овим речма окине пиштољ. Тане управљено у главу несретника од-   лети у  дрво, које је мало на лево од њега   стајало, и отуд ее одбије и подеси лепо пеето   његово, које самртно рањено паде пред н о -   ге гоеподареве. 56 —^ Т о утани Јелица, видећи да је пиш-   тољ на нееретна иовека наперен, улетила је у   оном тренутку, кад је  пиштољ опаљен изме^у   жртве и еудије те је на етрану одбила оно раме,   које никад донде поФалило није. Гледећн псето —  овог неразлунног чу-   вара свог, који је пред њим рањ ен поер-   тао жадоетиво јаучући, К ара-ђор^е срдито   тресне 0 земљу свој избатени пиштољ, ш чепа   други и повиче узплаирен на ж ен у своју. «На колена робињо! —  да ти платим   дрскоет т в о ју Р —  пЈест, на мене, на твоју   робињу сиеш  пуцати ђ о р |е , јер имаш п р ав о   над животом мојим, а не на браћу евоју!» —   одговори она одважно. Оба детета загрле мајку своју, која ]е   већ  била на колена пала на заповест мужа   свог. ђорђево раме малакеа при погледу овог   призора. Окамењен —  са упртим и укоченим   очииа гледао је он у  земљу, борећи се са евојом   дивљом нарављу .... Тако прођош е неколико   магновења, без да је он прословио и једне рети. 57 Напослетку погледи на жену и децу   своју, која ]ецајући од плача узајамн« се   грлиш е и као жз спа пробу^ен лохита к њима,   притжсну жх Е срцу своме и грлећи пх рече; «Сву бж моју крв пролио за тебе Је-   лице ....  али незнам себе укротжти ....   За жме Христово, бар ви остали буджте па-   метни!» — Брло је тешко могао да своју халови-   ту јарост обузда. Јелица је била мирна - ж   блага .  душа, но морала је као и остале срп-   ске ж ен е сносити љутину ж халовитост мужа   свог. Много је пута она себе очитој емрти   излагала за другога, еажо да бн јавну не-   правду одклонила. На бојном пољу ж у биткама, био је   јунак да му ме!^ Србима пара није бидо.   В р аћ а јућ и  се иак дому своме, у породичном   животу губио се, поетао је —  кукавица. 68 У Ш . Кара-Ђор^е и Милош. Народ српски преотео је  од Турака не-   ки део своје земље п у народноети својој на   ново је нросинуо. Али овде Јоште ништа   у р е |е н о г  било, није јер је народ тај више   година под турским ропетвом у  синџиру сте-   н>ао. Све се сад у  преотетоЈ земљи морало   наново уре|ж вати. У овом делу унутраш њег   у р е |е њ а , Милош Је уЈеданпут показао пуд-   новату вештину, ЗаповедаЈућа влает, коЈа Је због рата   уетановљ ена, била Је у рукама воЈвода. Сваки   Је од њи имао оружану чету од мање више   момака, који су нод неогранипеном влаш ћу   своЈих воЈвода стоЈали. Они су имали под   еобом Једно или више окружЈа, признаваЈући   над собом врховну власт К ар а-|ор $а . За   предунредити, да се воЈводе не осиле и опас-   нима не поетану, Кара-]^ор5е установи со-   вјет од толико исто чланова, колико Је и воЈ- д > вода било. Ове совјетнике су окружја бира-   ла, потврда избора ових била је у  рукама   Еара-ђорђа. Но ова претага, коју је Милош   Кара- ^ о р |у  препорутао, спопетка је  добро   Ежла, но напоеледку остане без уважења.   Војводе опијене славом својом, а совјетници   опет незадовољни, брзо се сложе супрот   Е а р а -|о р ^ а . Е ар а-ђ ор |е опет није био тај повек, да   је  незадовољннцнма кроз прете гледати   могао, те кад је  видео да су они што су-   прот воље в егов е закључили, он је искуп-   љао момке своје и заповедао да пуцају у   собу, где је совјет био, вичући : «дедерте ми напоље те блебетуш е, лако Је њпма у   топлој соби седити и писати законе, али ако   Турци поново на Србију ударе, ко ћ е  пред   њи ићи, опет нико други него ви п ја,»   показујући руком на своје момке. Сплетке м е|ути м  нису престајале, оне   су све више подривале извршителну власт   Кара-ђорћа. ђорђе је морао непреетано да   се по логорима иалази и да турске нападаје 60 одбија, па незпајући капо да превласти со-   вјета на пут стане, до^ е на ту мисао, да   противу овЕХ славољубввнх људн, Еоји вр-   ховну Блает љ егову подривају, заштите на   другом  ком шесту потражи. Он се обрати   прво н а  једноверну и јер ок р в н у  Руевју. Овиш пониче први раздвој и зш е|у Кара-   ђ о р |а  п Жилоша, који је при свој својој   ш ладости ишао велики уплив код совјетника. Жњење љегово било је, једино ослони-   ти ее на народ, а у  случају нужде у пре-   говоре шира упуетити се, са Турском која   је већ  толжкиш од Срба задобивенпш битка-   ша добро застраш ена била, и која би полу-   гоеподарство српско признала, да се саши   шогу слободно по С Е О Јиш  зокопиша уредитп   и еаши себи старешине изабирати. Милош   није с тога допуштао, да се други ко у   управна дела отачаетва шеша, јер је скроз   провидио сплетке, које отуда постати шогу. Е а р а -ђ о р |е наиротив све је у лаку   руку узишао, ша да је внђао да се уплжвом   руекиш подиже опозиција шеђу војводаша и 61§ совјетом, ипак нажжсм он да ово з.то у  корену   сатре, и да силу ову у  своје жнтересе уву-   че, П 0Д10Ж Ж В Ш Ж  себе под њено покровжтељ-   ство. Ово шу је била највећа погрешка, која   му је ж пропаст проузроковала. И без сваке сумње, кад је Е а р а -ђ о р |е   под скут њсн дошао, народ српски в ећ  је   напред опредељен био, да буде мост за ежу-   чај каква непријатељства изме^у порте и   Руспје, а може бити да постане и цена њи-   хова помирења и јачи уелов њихова догово-   ра, а . 1 1 свакојако пак да нжкад ништа не до-   бије. А то је опет оно што се и догоджло   и што је  Милош в ећ  у напред предсказао. У својој нади, коју је полагао на по-   средовање Руенје, Е а р а -ђ о р |е  се страховито   превари. Човек, који знаде за све невоље,   што су се код Срба за то време догоджле,   могао бп помислити; да је у  нето доба и   зао неки дух у великаше српске уш ао и то   на она пета врата, која су у Србијп Руси-   ји непаметно отворена . . . Раздор пониче   на све стране. Опозиција је задобила нове 62 !  потпоре, па у  том жаЈгосном унутраш њем   I  раздору у  ком је досадањт углед Руеије у I  Србији пао. Турци се поново о еи м ш е и II  осиажшпе. I I  СтраховитЕ догађаји, којн би и најјапи I  престо на земљн оборили, жорали су за со-   бом повући и оборжтп и онога, који је себи   тек почео крчнти пута да на овај седне.   Русија, која је савезу ^орђевом жртвовала   еталност свога народа, бојећи се Наполеона,   направи мир са Турском у мају 1 8 1 2 .  год.   Турчип кад није морао више своју војеку   супрот етраховите и сжлне Руеије обраћатж,   обрати сад ову супрот Србије, и онда му   је био лак посао са Србжма. Јадни Срби-   јанцж жорадоше сад опет у  бој загазжти и   оружје у  руке узети, да бране своју слобо-   ду, која је драгоценом крвљу њиховом ку-   пљена била. Русија при утаначжвању мира,   није са Турском ништа за  олакшање Срба   угоБорила и порта сад подигне сву своју си-   лу на Србију. © 63 Сад султан одважно п о |е  да са голе-   мом Србију брзо прегази и покори. Педесет   хиљада војника скупе се под заставу Еур-   Ш0Д  паше. Е а р а -|о р |е  нема да му на супрот   стави ни двадесет хиљада војника. Овде га   лоша ср ећ а послужж: Њ егова звезда почела   је  још т од 1 8 0 0 . год. тавнити. Унутрашњи   раздори .све већма и већма узпмаху маха,   одуш евлењ е оно, које је у  први мах чудеса   стварало, сад је са свим в ећ  оладнило. Само   је оетао проет народ, и у  њену једином   могао си наћи пожртвовања и одважности   за отачбину. Године 1 8 1 2 .  и 1 8 1 3 . пису за Србп-   ју ниш та друго биде, до низ беда и невоља.   Турцп су освојили сва изгубљена меета, и   спрем ају се да Србима грозно зајам врате.   Страх обузе срце свпју војвода, а кроз овај   страх ваља разумети јоште и ону немоћ, оно   безнаравије, које уједно одузима и жељу и   надежду за победом. Данас сваки тп од њп   има по нешто да изгуби . . . Сваки гледа   ерететво и начнн како да прпкрије своје бо- 64 гатство, које јо задоожо . . и да литност   СБОју и породице своје обезбедп, и да еве   опо одели од општег блага, од народаог дела. Боже мој Боже! Еаво ли је жалосно и   изрећи те ствари, како ли ]е ужасно види-   ти их где се они у делу показују, као да   би тжм хтели потврдитж, да су народп вет-   но осуђени да служе, за иодножје чаетољу-   бивим. Све војводе српске, које се ксристише   добжвеним биткама и обогатиш е се, жзузи-   мајући јединог Мжлоша, којж је са негодо-   вањем од себе одбиЈао, невера браћи својој   бити, —  побегли су у  Ауетрију, где код   тамошњег двора просијачише, да им се тамо   пониженЕм и презреним дозволж живити. 1  Е ар а-ђ ор |е, који нжкоме доли једном   народу своме вма^аш е за своје узвиш ење да   захвали, као највећа кукавпца оставља ота-   чачаство своје, одржче ее чина, којж му је од   еабраће поверен. Он их оставља изложене   свирепству разјарених победитеља. 1  он ло-   беже у  Аустрију, а отуд оде у  Русију. 65 (б)- т : Тамо су га депо прамили. Пад једног   човека повукао је за  собом пропаст целог   народа . . . Несретни |о р ^ е  слави ее по   правоелавној Русији, њему ее са свију страна   ласка. Ордени га украш авају, пензију му   дају, а народ у  ропству туреком пишти. Но његов немирни дух, можда грижа   еавести ил страш на судба, ил пре евега каз-   н ећа десница божија, за  уиињену неверу   браћи својој ■  наведе га, те се у Србију тајно   као какав кривац поврати, Једни веле да Је   зато опет у Србију преш ао бпо, да покуша   подићи опет побуну у народу; други опет   да изнесе силне новце, које је закопао био   у пољу. У ту^ е руво цреобучен, палн јунак   српски враћа се срамно ноћу, на земљу   отачаства свог!— Дал је већ  унапред издат био? Сутра дан је глава Е а р а -|о р |е в а  била   изложена у  Београду. 5 ) в6 IX. Цветна недеља 1815. год. 1ара-Јор^е грдоба српске револуције   пао је у  прах. . . Аустрија под својим над-   зором држи српске војводе, који су неброје-   но пута водиЈш б р аћ у своју на победу; они   су у  етвари самој били затотници светога   еавеза. . . . Турска ]е опет повратила своје   етаро гоеподарство у  Србији, а без да је и   једна једина држава хриш ћанска и једне ре-   пи за Србе проговорила. Турци опет н а увек   етупише у  притјажање робља свога, закони-   тоет је турека сад на среди. И зајиста у  најжешћим бојевима што   су вођени и у  најужаснијим биткама, где је   крв потоком текла, ниеу се никад Турци   тако грозно и ужасно еветиди несретним   Србима, као сада. Године 1 8 1 3 ,  1 8 1 4 ,  1 8 1 5 ,  обиљеже-   не су у  светској повесницн за јуначки народ 67 § српски, као период певоља, срамоте и не-   чувеног мучења. И еама еенка права ж пра-   вице народње жзчез.ча је. Ово сад није био   више само побеђенп народ, којег би Турцж   нажетом ратнжм угњетавалж; већ  је држан   као непос.луп 1но робље, које је  турсва батж-   на под ланац доводила. Нж једна једжна сила хрпш ћансва нех-   теде подићн гласа сзога за ове мученике   хриетове. Русија није се као покровитељка   ставила у средину изм еђу мучитеља и жртава;   требало је да Србж сад изкијају грех, што   су се двадееет година јуначки борили за по-   вратак изгубљене слободе. . . Све је сад   дозвољено било Турцима, они су могли сад   без одгоБора сећж старце, жене и децу оннх,   који су се борили у  редовнма српског ус-   танка; попалити и са земљом сравнити куће,   поватати младе девојке за евоје харем е, а   младпће за своју војску, отерати стадо и   иетеривати и и зн у|ав ати  од народа теш ке   роботе. Свака тужба утишана је била бичем,   а лармање см рћу. 68 Ш та је  могао еирома народ еупрот ових   гонитеља нинити, кад је бжо остављен од   евију оних, Еојж су га н а побуну изазваЈш   и који су га у  бој водили, а тако лудо и   тако нечоветно оставили и предалж немило-   ердној оевети турској. Ниеу ли зар ти љу-   ди самжм тим делом показали, да су очаја-   вали 0 отачбини својој, и да су сами упро-   паетили дело елободе? М при свем том дошло је било маг-   новење, у  ком је турско тиранство постало   тако нееноено, да је морало пасти под соп-   етвеном своЈом претеранош ћу. Јаук очајнички   дигне се до неба, и захори с е  од једног   краја Србије до другог: «Р ат! рат! освета   Турцима!» Цео је народ разумео вику, сви су је   повторавали, смрт на бојишту била је још те   једино нрибежиште од свију беда и невољ а,   које подносжше. Сви су жељели рат, само   никог није било, ко ■  би јих предводио и ко   би им вођа био. Овога во^у бог им је   послао. 69 На цвети 1 8 1 5 .  год. искупио се био   силан народ у  таковској цркви на молитву.   Н аједанпут указа ее на п р агу црквеном чо-   век један , под оружјем светлим, вијући за-   ставу у руци својој, на којој су биле бе-   лим словима написан е ове репи: «Отапаство,   Слобода! “ гНраћо 1  повика он, лакша је смрт од   ,  ронства, дај да дигнемо оборено тело јошт   једанпут, да изложимо наше јунапке прсп   непријатељу. На оружје 1! Одушевљен усклик предусрете речи ове. „На оружје, на оружје!» повика народ. „ Б р а ћ о !“ одговори Милош, «ја ћ у  на-   пред. Ако паднем, газите преко мога тела и   непрестајте борити се докде последњи Србин   или последњи Турчин не падне. Ово је рат   изтребљ ењ а, кога у  име божије почињемо   и тражимо слободу или смрт, размнслите с е !“ Гласом, на оружје, на оружје, затресоше   се на ново сводови цркве. Људи се купе   около Милоша, грле га, старци се пењу на   столове да га виде и благосиљ ају; жене-«3®9 70 пребледиле и од етраха онемиле, читају у   себи молитве, које се недаду овде описати,   Ови људи што ево жедне за бојем, то су   њ ихова деца, њихови мужеви, оцеви и бра-   ћ а . У овом светом тренутку свака је зебла   за нредметом своје љубави. Пред очима сва-   ке иоједине развијао ее цео род патње и не-   мира, дуго и предуго сљедовање ужасних   пожртвовања. У срцу српеке жене имаде   осећаја и за отачбину, она знаде даном при-   ликом на страшноме месту ностојати п ум-   рети за њу. дБ раћо!“ настави Милош, «све је већ  за -   устанак спремљено, само дајте јошт онима   знати који нису овде, да приправни буду,   да се на први знак под заставу искупе.   Жене, деца и старцн што нису за оружје,   нека иду одма у шуме код б р а ћ е наш е ај-   дука. Они се примише да их ране, те да   нам у том рука номоћ буду, па и у  сва-   кој ратној нужди и потреби, они су се сви   заклели Христом Спаеитељем, да ћ е  то одр-   жати, па дај да се и ми тако заверимо; да Њ г - нећемо дотле оружја положити, докле неза-   добијемо наш у слободу.» Са највећим уекликом очајаља изреко-   ш е заклетву ову, иреко прага црквеног   прелазећи, сви се закуну да ћ е се само као   победиоци натраг повратити. Сад са свију   страна почну врвити гомиле^ које су задах-   нуте биле одушевљењем. Свештеници, који велжког уплива има-   дош е на ратоборни дух овога народа; пока-   заш е му прстом на небо, где је награда за   њихово свето дело, те да призову у  помоћ   Бога као покровитеља и тин му предекази-   ваху пепобедимост. Осам дана прошдо је већ, од како се   Милош у цркви народу показао. Све ш то је   нужно, већ  Је у највећој тајности епремљено.   Час отсудни за полазак у  светп бој дошао   је . . . Нејач српска, жене, деца п етарцн   остав. 1вају куће евоје н беже у  гору ајдуци-   ма. Свака кућа понела собом само оно што   је понети могла, стада са млади пастири ишла   су пред овом жалосном н тијом свитом, коју" I ■ т > ^- су до брегова чувзЈШ оружанж људж, којж ћ е   сутра на отвореном пољу етатж н а  супрот   Турчжну. Веджчанетвена је  и дивна духовска ноћ.   Смиренж народ бегајућж упутж се цркви у   Таково, где мало заетаде. Црквена врата   отворена су. Ж ене полете унутра и падају   на колена; мушки стоје гожоглави на пољу,   ч р а ју ћ и  стражу на улазцина. Месец проси-   јав а кроз облаке и оевет.!вава евојим тав-   ним ж жалосним зрацима овај тужнж пржзор. Свештенлк величанственог изгледа у   светом оделу код олтара је, тамо стоји он   ж баца ногледе на своју околицу, дуга бела   коса спустила се на рамена, бела као снег   брада покржвала му је јуначка преа његова.   Б егов о смежурано лжце са цртама јако   означеним, показиваху реш ителност и хра-   брост његову. Свештеник ]е овај в ећ  двадесет годжна   војевао у редовима првог уетанка српског.   Старост ј е  изнуржла снагу његове јуначке   мишице, но кад му није можно више да бо- јак бвје, он подпаљује ватреним и одушев-   љеним реима срца народна, за евето поду-   зе ћ е  и вечити бој против Турчину. Неколико тренутака, посматрао је он   тихо и мирно плачућу гомилу нејачи српске,   што је клечала пред аеговим  ногама ишту-   ћ и  благослова; за тим весело погдеда на-   поље на гомилу Еојника, наду мајке Србије.   Велики дрвени крет, кога је до тога чаеа у   руци својој непомично држао, подигне он,   и почне говорити: Сиротим и жалоеним овим душама,   који се Богу моле казује он: „да живот   српских жена није вишта друго до вечита   жртва роду и породу, жртва по нужди вре-   мена и потребп опште користи. Оне у  дане   пуног искушења морају се показати храбре   и одважне, као п јунаци сами, да с тим   засведоче, да су праве Српкиње, достојне   кћери српеке отачбине!“— После ових речи и заће из олтара, преће   преко цркве и стане на прагу црквеном и■ г 74 са највећим одушевљењем бдагослови пред   њим стојећи наоружани народ и рече им; дВама, унуцима јунака, вама избраним   гоеподо, оетављено је да довршите дедо ва-   ш их отаца. .В у р  нролазе, отачаство је  бе-   см ртн о!  Срећни, ерећни по хжљаду пута   они еу, који умиру на бојишту пред врагом   страшним, њихова имена вечито се славе на   земљи! ПоВите мученици сдободе, пођите!   Оне, који ее у  чаеу повратка не наВу овде,   наћи ћемо тамо горе у  небу, где нигда про-   Елети Турци завирити н еће. . . .  Идите сад   едавна децо стар е наше мајке Србије, ету-   пајте са поверењем проти подумесецу и знајте,   да ћ е  он свугде своје рогове спуетити пред   вама, јер Христое гоепод војује е вами, ви   ћ е  те свугде победити и на веки победитељи   оетати!!! » Место и доба, па глае и одушевлење   свештеника, којим је речи ове изговорио,   даде овом призору саевим други вид и ули   у душу евију одважност и одушевлење за   сваку жртву. Сви еу в ећ  предали душу сво- 7.5 ју  на олтар народне слободеП! Сви ено одоше   са највећим одшевлењем у б о ј!  — Поеле неколико чаеова роди се и сун-   ц е и осветли страшни пуетош остављеног   села. §X . Ннегиња Љубица= Милош је још т један јединж био изме-   ћ у свжју вејвода и ратних другова Е араћор-   ћевих, који није хотео оставитп земљу и бра-   ћ у  своју, те бегати у  т у |и н у : «Ш та ми   пом аж е»—  одговорио је он с негодовањем онн-   ма, који су му саветовали да б е ж н —  «спас-   ти живот мој, кад ћ е  жена моја н моја ста-   ра мајка пасти у руке крволоцима, кад ћ е   оружје другова мојих, што су остали дома,   без обране остатж изложени беснећем побе-   дитељу. С вим а сам делио сретне дане, сла- 76 ву 0 драгу сдободу, е њжма изгдедаћу у не-   вољи овој на боље дане, и с њиаа подјед-   нако делићу невољу. Доета је народа изги-   нуло самЕОм, па н ећ е бити нижакве неправ-   де ако и ја еа народож погинем и пропаднем.» Он се покори Алж-Агв-Серчесни, и пре-   да н у сабљу своју, а поврати ее натраг до-   му своме да оре ж копа. Мжли брат његов   Милан, већ  је упокојжо се био као војвода   од .Руднмка, ког је јунаштво његово н а та-   ко виеоки чжн узвисило. Милош се сад повуче у свој ширни ку-   ћевни живот, а оставио је будућности из-   бавлење и ослобођење отачаства, док се небж   снага народна мало опоравила, која је в е ћ   двадесет петгоджшњом борбом изнурена била.   Но страховита изну^ењ а ж грозна мучења   нееретног народа, мзтргну га јошт пре   врем ен а из свог шжрног кућевног живота, те   је ноћну тишжну определио био за то, да у   тој удесж нлан за устанак, и сретство наба-   Би за умишљену побуну. 1од народног свеш -   тенетва нашао ]е у  томе Јаког одзжва, њи- 77• с < Ј |г г ховди настојавањем и њиховом потпором удееи   он свој план и уетанак бувне на његов глас   лицен на празнпк Васкресењ а Хриетова. Ову   је побуну сада сам Милош на евоју руку   водио и за джвно чудо, она се добро и срет-   но по народ свршила. Но п р е |б , него што са побуњеним Срби-   ма прођемо кроз све редове њихова устан-   ка, преВе, него што и за |ем о  на крваво бојиш-   те, где ћ е нам памет статж, кад нам у  сред   страховитог разбојш пта сине појетички образ   Љубице—  жене Милошеве. Зато за упознати   чудновату ж ену, која тако знамениту и ве-   лику удогу игра у  оелобо|ењ у Србије, ваља   да се са неколико годжна назад повратимо   на оно доба, кад, је  Кара-]^ор^е првж пут   Србе побунио. У биткж једној, коју су Турцж противу   узбуњ ених Срба у  Боени ималж, буду они   од Срба побијени, и натраг се по вуку, а   Срби мало од умора одану. Ту на меету бојном, које је крвљу њп-   ховом орошено, од умора изнемогли, мало 78 заетану, Богати туреки шатори, што су јих   они истина Бог екупо платили, сдуж е им за   кров ове ноћи. Пошто се од свуда нрво   страже понамештају, војводе и војници по-   траже у  лакоме сну потпоре, за предстоје-   ћ у  битку, која ћ е  опет с почетка зоре да   одпочне. У целом логору само је један једи-   ни новек будан, и на ногу он бдиЈе над сви-   м а. Дух његов мира нема, он је пред очи-   ма имао т о :  Турци могу се ненадно повра-   тити, на њих напаети, побити јих и расте-   рати, а отето разбојнште опет преотети. Човек овај, који Је врдо бнетар и раз-   борит био, за кога чае мира никад некзтда,   то Је био један млад земљеделац просто као   и оетали воЈници обучен. Знак од белог плат-   на, што Је на дееном рамену веговом  но-   с и о ,, и што Је и зм е |у  два прекрштена ма-   ча као крст изгледао, говорио ти је, да Је   то в о |а  ове воЈске. То Је био Милош, кои је   јошт као дете од 1 8  година, уз народну   ствар пристао и свугде се храбар и одва- 79 § жан показао. Сад га је баш народ за пред-   водитеља ове војСЕе изабрао. Редом о бш азећ и  све понамештане стра-   же, дође н до једне разваљ ене куће, којој   су топови само један рогаљ оставнли. Усред   камена и разореног прибора кућевног леже   два мртва тела. Бадава се Једна женскиња   мути, да једном од љих крпом обусгавн крв,   која с м н о  из ране тете. Првж јутарњ п зрацн осветлили су овај   ужаснн и жалоени призор. Милош се приб.тижи, жепскиња главу   подЕже гере, очи су јој црвене од силног   плача; а красне црте смућеног лица јој   издавале су, да се она у највећем очајању   налази. Она му кроз илач рече; «Све је бадава, Бајо је мртав, већ  је   и оладнио, и мој близанац Јован и он је   прош ао, и он је ево погинуо! Ево где и   његов живот изтпче са крвљу његовом, а   од зарубка саб.ље турске.» Ове речн изго-   Борила је она са највећом  разјаренош ћу и   чуством пуним осветољубља. 80 Брзо затим ухвати Милоша за руку,   довуче га до крпе крване, која затвараш е   раву на п а в и  Јовановој и рече м у :   жОстани овде, молиж те Жилоше, ја 1 у  брзо   отрчати да донесем воде с потока, да му рану   оперем,» затим узе један у полу разбијен   еуд, и лака као срна изтрчи напоље. ^Сирота Љубица, сирота девојка,» узда-   н е Мплош гледећи за њом. Жалосни и срце цепајући поглед баци   он на оба пред њиме умирућа рањеника, на   Б ају и Јована, другове његове из детинства,   који су до јуче у боју били с њиме. «Тако,» горко узданувши рече; «Тако   протиче капља по капља крви српеких си-   нова ....  тако ти ужасни бој сваки дан   гута бранитеље нашег несретног отачаства.“ За пет минута само, од како је млада   девојка отишла, јадни рањеник са последњим   уздисајем испусти и душу своју. Она вративши се мислећи да може још   коме помоћи саже ее. Милош је задржи, и   са великом тугом рече јо ј;§ 81 (6) «Љ убице, сад је већ  еве бадава. Јован   је нспустио душу своју и отиш аоје Богт на   жстЕпу, да се нађе са оцем и браћои својом.» „Несретна девојка са збуњеним погле-   дом, руке С К .П О П И  и повика: „Огац^. нати и браћа ....  свн су   тамо горе, а ја једна саморана . . . ја сама   самцита овде на земљи.» дНемој тужатм девојко, немој ш акати   Љубице, тн знаш да девојке, жене н сеетре   умрлих на бојашту наш ах другова, н а л а зе   у свакоме војнику српском, који за сдободу   отачбане војује, оца, браћу н м уж езе.» «Сви исечени од Турака о спаситељу   мој,» Брпсне она п подигне очи своје, к небу   као да је тим погледом молила Бога за освету   ногннулих еаојпх. Нашта није жалосније од овог туж ног   прпзора, 8Л И  ништа тако п некарактерише   народ н дела српска; отац и че 1П Ј)н брата   Љубичана, стајаху под загтавом попа Луке   Лазаревића која је у овоме крају први по-   буну нодигао и сада нх више ме^ђу живнма псјп.. 82 Пр&ђе него што ее војска ерпека еа то-   га поља вренула, заклоне они оно, што је   остало најдрагоценије иза њжх, а та је дра-   гоценоет била Љубица ж мајка њезина. Љ их   двоје по налогу Милошевом одведу горе у   Шумадију и предаду их браћп ајдуцииа, да   Ех пувају, докле се год они борили буду   под заетавом елободе. Ни пуних шеет месеци ниеу браћа ни   отац Љубичин под заетавом елободе војевади.   М ати Љубичина видила је евоју крајњу   пропает; кућа њена попаљена и разорена,   поља оеветом туреком потрвена. Она нвје   могла дуго прежавити два своја пзгубљена   чеда, ерце јој је од тешке жалости за њима   препући морало. Она је наекоро умрла. У то доба Љубица је тек петнајсту   годпну живота евога навршила, и она ее   одважи да иде другој евојој родбнни: „бар   да од све туге привезујем ране њ ихове.» Ж ене српске при овој народној борби   осветлаше образ и себн и евојима. Једне еу   из шума, где су у заклону биле. носиле у 3---------- - -------—----------------------------- ---------- ------------- 83 % логоре кроз сто невоља рану војницшга; друге   су опет етале уз муж еве и браћу своју, и   у редовима српским војевале еупрот Турака,   и на својих леђи износили су са сред бојиш-   та рањенике своје. Ј целои овоме заробљеном народу куца-   ло је једно родпљубиво срце. Људи и жене,   радо су стављалп живот свој на жртву, само   да поврате земљн својој жзгубљену слободу.   Смрт су они презирали. БЈга им је важио   живот без елободе, а у овови турски! И тако је, оног дана, о којем говори-   мо овде, Љ убица, ова неустрашима млада   девојка на коњу, а на б р а ћ е своје страни,   гледала их где један за другии смртно ра-   њени падају! После нобеде, која је њу тако скупо   стала, дошла је  она коратајући кроз мртве   и умпруће војнике, да потражи своје р о |е - н е.............. данела их је  сама на своји ра- менн тамо, где овог магновења плате и на-   р ш е  над њнма. 84 т -Руке своје на срцу држећи рекне о н а ;   „ Моје сузе нениеле престати! —  Дан евиће,   а кроз један нае кренуће се и војека, жени   остаје сажо још т једна дужност да ју испу-   ним1» —  придода она еа свим суморно-   „Милошеј ■ —  помози ми да ископам раку за   њи, нетреба они, који су волели погинути   а е г о  живи Турцима у  руке пасти, да допад-   ну сад мртви њихових безбожних руку. Рака буде готова. —  Тела оба брата   су у  исту положена, они су заједно прове-   ли живот, заједно су супрот Турчина војева-   ли, заједно погинули, заједно нека и почи-   вају у вечности. Кад се ово жалоено дело свршило, Љу-   бица направи мали знак крета на зиду, по-   ред ког је саранила била све своје миле,   што их је јошт на овом свету имала. Чувствена жестина њ ена— из које је она   добила моћ за ово поражавајуће магновење   —  престане сад, кад је њена смелост оета-   ла без успеха, а њено одушевлење без икак-   ва изгледа! —  Кад се све сврши, слабо 85 бјестаство младе Љубице клоне и у мукаиа   тешког очајања падне на гроб браће своје,   јер хтеде тамо умрети. У овој мадој војеци, тако да кажем-   «војсци сротства,» еви су се познавали. Места,   где еу се родили Мплош и Љубица, бпла еу   једно до другога и од почетка побуне знао   је  с.ваки један за другог, где п у  ком лого-   ру се нелази. Милош је сад први иут у жпвоту евом   био еведок горке жалостп у женској душн.   Јецаше нееретне девојке, срце му је  скроз   нотресло. Топле сузе потекоше му нуз лице,   падајући на љубпчину руку, коју је он у   својим рукама држао. Сад се зачујб глас војничке трубе; знак   да се војнпци под заетаву купе. —  II војека   х о ћ е  већ да полазп. „Треба браћи нашој и ћ п ! .......... ходи Љубице, х о д и 1 » —  рекве јој Мштош молећим   гласом. „Еуда? —  е киме сада? —  рекне она,   подижућп очајно руке к челу евоме.“ — 86 М ижш сад стане нешто да премишла.   Поглед његов дуго је почивао на младој девој-   ци, коју је он замишљено гледао. Девојка   је ова бпла јуначког духа ж прави јунак, а   оспм тога беше она умиљата и лепа. —   Гордост њезина чела, дуге црне трепавице,   правплне црте лица, прнјатан ж умиљати по-   глед, стас висок п витак; све то скупа да-   вало јој изглед еавршене «гртке» лепоте,   која је Јсшт сачувања код гдекојих српских   жена. „П уби ц е!» —  рете јој Милош са гла-   сом њежним, који је уједно и иун важности   био—  «Идж и вотражи матер моју, кажи јој,   да долазиш од сива њезпног Милоша, она   ћ е  те као своје дете принити ж држати; у   првом прЕмирвју, којег с Турцима углавили   будемо —  ето ме к вама у гору!» — 87 Г- X I . Љубица и рат. Ратни догађаји, којн се на српеком бо-   јишту дога^аху пролазили еу једни за другим.   Први устанак Срба под ЕараХ орђем  угуш ен   је. Срби су опет поетали турепи робови. Еорђе   ] ’б платио главом погрешку своју, што је из   зенљ е побегао и невера евојој браћи био.   Војници, који еу за  слободу свију бојак са   Турчином били, сад су опет турски робови.   За Милоша смо већ  казали да се је он Тур-   цима предао, да закрили невину браћу евоју   и нејаку челад њиову, да их Турци у ропетво   не одведу. Љубица је већ његова ж ена, мати   кнеза Милана п Мијајла. — У тешком робовању туреком, она је сва-   ко сретстБО, које јој је давало прилику да   господари над срцем свога мужа, употребља-   вала да овога на побуну и устанак подстак-   не. Она је из све снаге, душе и срца сво-   га подпомагала заверу, која је  имала лицем 88 -=сМ§ бна цветну недељу, да произббде уетанак н   побуну народа српског. Нестрпељпвжје и невољније и од самог   Милоша, сносила је она мреко ропство турско,   под којим је цео народ ерпсЕИ стењао. При-   таеак овај био је за слободни дух љубжчин   као тешко олово, које јој је душу тнш тело.—   Сљедећи дога|ај познат је целој Србији. Еад еу несретни Турци јадном Србијом   опет завладали били, нови паша од Беогрда   Солиман изда заповест, којом наређи ваш е:   „да ниједна жена срепска, без разлике стања   и старости, несм е носитн виш е народно   своје одело, већ да се евака нма обући   у старо руво робиња, са ланцем о врату, за   знак ронства и да се неусуде другчије пред   Турчина изаћи. Једина Љубица и зм е|у  свију српских   жена, није се хтела тој заповеети да поко-   ри, а од тога часа, кад је за ту заповеет   чула, није из куће своје никуд излазила. —   Једног дана догоди ее да неки Турчин д о |е   у њену кућу уонај нар,кадМнлоша ту није било. 89 -■<3®■ ? « Рад бих са Мнлошем нешто говори-   ти» —  рече јој Турчин са  свим гоенодареки—   «Идж и тражи г а ! “ — Љубица је седила на свом месту, без да га   је евога погледа удостојила и без да се је   са свога места домакла. л Б езобр азн и ц о!“ —  новиче Турчин у   највећ.ој јарости —  «Тавн да си обукла на   седебе оло робиња и да си одма моју запо-   вест послуш ала!“ — Сад р оби аа устане са свим мирно и   безбрижно и стаде пред својим господарем, те   са гласои највећег презрењ а рече му; „Ти имадеш власт, да са твоЈом саб-   љом моју главу под твоје ноге скотрлаш, но   док се је ја наносила будем, ниси властан   нити си у стаљ у учинити, да моје слободно   срце под оделом робнње би је!“ — „Гаде јед а н !“ — повиче он сав поцрве-   н ео  од љутине —  и повуче своју саблу на   а у . 90 На ову вику и ларЈиу ето ти и 1и ло-   ша. . . . Сабља а п в а  у пола изв-Јтена,   врати се натраг у корице ............. Милош је био таки товек, ког си, хтео   ил вехтео —  морао волитички уважавати.   ЈБеговим нрвмером поЕорилж се и други Тур-   цима, јер је оа велика уплива код народа   имао. Њ егова потајва моћ и заштита над   свима гоњеним, била је јача и нретежнија од   важности орузЕЈа гонитељева, то еу онк добро   зн а л и !  — «Кад је ага са Милошен свој разговор довршио, рече му овај; «Жвлоше Брепоручи твојој жепи, да буде   у будуће паметнија!“ — Милсш му на то смешећи ее лукаво и   умиљато одговори; „Знаш  аго! —  жене остају вазда жене,   па зато би најбоље било, да Турии њој у   кућу више и не.долазе!“ ------------- Љубица је у оеталом имала за дееет људи одважноети у себи. о  ----------------- -------------------- ј Од оног дана, од кад смо ју  видили на   пољу бојном, постало је  њено име у  народу   чувено. Она ]е н е само као и другп новек   више пута у боју б м а , него је и саму по-   Јгитичку борбу у познжје доба сама водила—   шта више мерила се са портом ж исполином   севера —  са великом Русијом. На Милошеву реч, као што смо видили,   народ је српски противу Турака листом устао. Рат се започео на жпвот и смрт, а   н е ч р е н а  дела јуначтва, означе победу српског   оружја. Жалени простор ове књпге недопушта   ми, да опишем сва јуначка дела која је ова   шака јунака, у овом новом ал страховитом   боју починила и под предво|ењ еи Милоше-   вим Турке пз Србије изтерала и слободу сво-   ју  опет повратила. Ма да је ова војека ио-   пуњавана била из три милиона душ а, ипак   су се они као јунаци борили супрот сиде   турске, која је  с дана на дап умпожавана   била из големе турске даревине, која је бро-   јала 4 5  милијона душа, н чију је војеку   предводпо чувени Куршид паша, етрашнло раје.--е-и 92 §- ■ е Џ Од толвЕвх елоро неверојатних призора,   Еоји еу узор ерпекога оружја; нелогу про-   пустЕТи, а да неопишем овај догађај, који   јасно показује каква је  била то војна и ко-   Јж довољно карактерише ове проете, горде   и јун атпе Србе. Ох! кад бих плод овог чуд-   новатог напора од њж на увек отргнут бити   морао, то би онда човек и о еамом прови-   ђењ у очајавати морао. Догоджла се ј е  једна бжтка крвава, у   којој је Милош побио турску војску од 1 5   хиљада људи. Но Србж ослабљенж великим губит-   Еом, немогош е гонити их, већ  оеташ е у  шан-   чевж својж, док жм помоћ не д о |е . Турцж се   повукоше у  свој стан. Но при свену томе,   што Је Милош на еворо помоћ добжо, он ипак   нжје ногао виши воЈеке да еастави од 1 0 . 0 0 0   пешака ж три хжљаде коњаника; којж су   собом имали трп топа ж једну етупву ......... Турци видећп овако малени броЈ Срба,   на ново побесне, гордећж се на број евоЈжх   воЈника, што су им у помоћ дошли. Онж су   Србе презпрали и место да су  на њи одмах 93 ударили, они Србина поруче и запшту од њих,   да оружје положе н да ее предаду.» — «Дођнте еами по њега пак у зм а т е !» —   одговори им Мплош. На овај одговор Турци се разјаре и одмах   ударе на Србе. којп су их у своја опкопи   чекали са  запетом шаром. Првп нападај бу-   де одбпјен, па у колшго су српскп редови   прорешетани у толико буду брзо и попуње-   ни. Отпором овим рззљ ућенн Турци, двапут   јурну помамно на шанац српекп, без да су   Србиша што наудити могли. Милош је забранио   пре пуцати, док он знака неда, да свакд згоди-   ТЕ може. Бој се ужасан бије, кога касапнп-   цу наступајућа ноћ прекпне, али Мплош   осетп, да ћ е Турни опет зором ударити. «Браћо! бегати од онпх Турака које смо   упер јунанки воштили: био би највећи ку-   кавнчлук. Кажите ми, шта да чинимо?» — „Овде ћемо остати да непријатела на   ново победпмо нли да јуначки свн до једног   изгпнемо!'* одговоре му ови. 94 -«?13 «Иека дакЈе некодако од вас, која еу   мање уморни ус.едну на коње и нека из   поља доведу оетатак топничтва који је две   миље одавде удаљен, а Бог н наша мишнца   учиниће оетало!“— Малошево пророчеетво ее непунидо. Тек   што је свнтати почело, турека војска хата-   кајући удари опет на Србе. Сам Куршад—   паша га це^ин евојим ћвнералнин штабом   управлао је овом битком, у намери да Србе   еасвим победп; најбола Јунаца ж најљ уће   јанЕчарске делије ишле су пред турском војс-   Еом, носећи турсви барЈак. — Србијанци чекају их са пушкама у руци   нирно, без да ико једне речи проговори. На   дани заак опале сви из пушака, горде турске   заетаве попадају у праш ану, топови крче   редове, ступка своје ради, а у исто доба   излети и српека коњица из шуме и удари у   бок турске војске, коЈа ее овим ненаднии   нападајем збупп. Милош употреби ову за б у -   ну, излети сз евоји јунаци из опкопа и од   евих страна јуриши на Турке. Неред и смут- 9.5 н>а Турке заетраш и и они буду од Мидоша   до ноге побијени. Взиове главне војзоде и више од три   хиљаде војника попадају на бојншту,- Србп   су мало изгубили. Неки део разбијене турске   војске нагне бегатж на Дрину, но Србж пх   са свнју страна гонише, и они нзгубе спдне   војнике и оставе цео пртљаг ж сву војнпчку   оправу. Тестити српскн војници тог вечера   спаваху под заузетим турскжм шаторима. 96■ & 81 Г“ хп. Битка исполина. У овим ужаснжм бојевима, који ћ е се   вечито спомињати, а у којима су Срби са   маленом снагом победили голему турску вој-   ску, сваки је  скоро дан обиљежен био как-   вим јунаттвом и и  ванреднжм пожртвовањем   од стране Срба. «Народ је н еп о бер м »  —  рекао је јед-   ном Милош —  «кад срце десницу оружа!» — Ову изреку је он и потпуно оправдао. ДоЕ се је Милош с једним Турцима на   Морави тукао, дотле еу други опет подигли   шантеве код Ваљева и потели се тамо утвр-   |и в а т и ; но Мидош знајући од какве је важ-   ноети то место, наредж да се одмах на њих   удари, ж пошаље војводу Молера ж Цукића, да   их оданде изтерају. З а  ову намеру Срба Турци   дочују, те црезжрући Србе изађу пред њих   у Боље и ту се еа њима побију и буду од 97 (.Ђ Срба одбијенж н врате се натраг у своје   шанневе. Ж е|у  тим и Мплбш са оеталом   војском стиже, којп је без душе овима у  по-   моћ хжтао. Одмах заповеди, да се варош од   сввју страва опколи, те дошав у  логор срп-   сви, застане ту Цикића п Молера, где са   нападајем склевају, те им р ете; дВж браћо   може бити, да сте нзчекиБалп на мене, да   вам ја  у помоћ дођем, алн ја немам кога   вжше чекати. Цар и краљ н ећ е мп нж један   у помоћ доћи. Ако се ја од Турака узплашим,   шта ћ е  други чинити?» —  После ових речи   заповеди, да се војска на Турке крене, па   бијућж се са Турцп ноджгне п шанчеве, а   затим вх позове да се предаду. Турци кад   су чули да је ту и Мплош дошао —  поплаше   се и ту ноћ нагну бегати, алп Србп оеете   жх, те јурнуш е за њима у потеру п многе   побију. Одавде крене се Милош у К.раггјевац,   где су се Турци јако утврдилп ба.^и, .  оз   својих шанчева јуначкм се бранили. Ч уЈЈВ и   да Милош долази, и з а |у  Турцп на Добрачу 98 и ту се са Србжма побију, но ови их на-   траг сузбију. Овде су ее Србж јунатки вла-   дали и што је јошт нетувено, од своје мртве   браће правилж су заклон, непрестано вжчу-   ћ и ; «удри за  крет часни ж веру св е т у !“ и   Турке тако одбију. Сама пак Мжлошева жена Љубица, која   је за сво време овог страшног ратовања,   непреетанце с’ њима на бојшпту била, вжде-   ћ п  где ее Милош вароши приближује, хра-   брећи, рече му: «Ео^и и похжтај Милоше у   пме Бож је браћж у помоћ, ја ћ у  остати   овде, да тж задобито место чуван, и доћи   ћ у  кроз овај кланац^ —  показујући на њега   руком, н теби у п ом оћ !“ — И занста! —  Турцж вждећж мален број   Срба, навале на њ вх напуш тајући онај кла-   нац* ж несањајући, да ћ е  ко кроз њега на   њих ударжтж. Љубица пак видећж да се Турци   од њега отискоше, излети на коњу пред вој-   нике и рече ж м:«Браћо —  хајдмо сада па-   пред победа је за цело н аш а!» и јурне за-   тжи војском кроз речени кланац те ухвати 995 Турке између две ватре, који се у вбЈшкој   забуни н а |у . Ненадна ова забуна коју је  о р а ж н а  ж е-   на произвела, отвори сад изглед за  победу   неустрашивжм борцима српским, који се бпју   са крајњин очајањем. Ш ест пунпх еахата   трајаиа је бжтка, у  којој Турцп напослетку   малакшу и буду од Срба побе^ени. Неброје-   но мноштво са једним војводом оетану мрт-   Бж на бојном пољу, и том приликом задоби-   ]у Срби осим депжх коња и множпну ваљана   оружја н цебане. Уск. 1пк живе радостж и бдагоелова, до-   чекају победиоце у  ослобо|еном  Ерагујевцу,   чији становнжци такођер беху у редовпма   бијуће се војбке. Рат. овај, ког је турски цар   мислио брзо да сврши, а без да мача из   коржце потргне, ако само неколико побуње-   них робова даде исећи, подужио се је напро-   тив даље него што је  ико и мислнти иогао.   Овим дугим пожртвовањем Срба, Жахмуд се   љуто разјари и нампсли, да рату овом брзо   крај учини, којп му је најбољу војеку по- т ) - 0 ( 2 .т л а и о . Двадесет хиљада новкх Бојника буду   Еуршид Паши на ново послати са налогом,   да гледа свакако да са Срби брзо готов буде. Пожаревац је меето нове ал ужасне бит-   ке. Турци су у овом боју сву своју снагу   развили, а Срби једва да нл: неколико хиља-   да својих бораца на супрот ставити могоше.   Уздајући се ваљда у  своју снагу, Турци уда-   ре јуришеж на Србе. Војводе и војници са   обе стране већ  су уверене, да ћ е  од овог   боја лве остало зависити' зато се и са обе   стране јуначки борише. Одмах у почетку   тог боја изгинуше многи знаменити Срби,   м е |у  којима је  био и Жилошев шура Јован. Погибијом овом попдаше се Срби и наг-   ну бегати. Жилош видеби еад лред собом очиту   пропаст своју, потегне пиштољ свој из ку-   буре и изтрчи пред бежеће Србе, те почне   громогласно викати: „Еуда сте потегли нееретни синови, гди   вам је град да се у љега сакрити можете? —   Х оћете ли зар, да вас жене под кецељу узму и 101-«зм р  вас ту сакрију? —  Натраг тамо!» — по-   казујући прж том рукон на варош —  „Тамо   су ваш е куће, ваше ж ене и деца 1  —  Хоће-   те ли зар, да се тамо као робље повратите?...   Затим ставз пиштољ у  к \бт р у , потегне еаб-   љу и погна коња п} гуреком Дели-баши   говорећи му: „Вала Двл. башо тп може би-   ти да имаш 'куда и на другу страну, али   ја вала немам куд, него ми ваља овде мре-   ти!» —  и устреми се са својпм момцима   правцем у Турке. У жсти пае, изтргне Љубица, из руку   беж ећег војника заставу, ободе нагло свога   коња, пролетн уз редове заплашене, пред   собом гонећи их натраг, носећи у  рукама   својима заставу, на којој су стојаде речи   ове: «Отачаство, слобода» —  и са особитом   жиБОшћу Бикала је: „Б раћо! хајдмо у су-   коб Турцима, са победом је слобода, а еа   падом извесно ропство!» — Овај родољубиви и ватрени позив, који   чудноватом краткоћом својом пред очи етавља   судбу отачбине и толике за сваког невоље, б 102 § срдатао Бојници приме. Са евију страна као   из једног гржа заори се Ура! У ра! —  Овж   челпчни људи, што у једном магновењу мадо   попустиш е, сад се панозо уреде, нагну горо-   падно на непрвјатеља '  ''иет га победе. У овом испол ■ -  боју, Мидош је   показао највећу војничгу вештину. Ово није   била завеш ена неуетрашимоет Е а р а -|о р ђ а,   ово је бжло даднокрвно јуначтво и опрезжа   мудрост, које се је он у свима биткама   придржавао. Но колико је задобивена победа   славном делу његовом помогла, толико му је   ведикодушије у бојевима код самих непри-   јатељских војвода многе пријатеље етекло.   Док су Турци заробљенике и рањенике српске   немжлице давилж и убијали, а одуетајали би   тек онда од тога, кад би од умора п грозна   чжна одночивати морали; дотле ее је Милош   задовољавао као поштен човек само тиме;   «да му се заробћени Турци закуну, да не-   ћ е  више на Србе војевати и пуштао би их   без одкупа. 103 Кад би разјарени српеЕа војницн на   бојном пољу после победе сваку штедњу одрж-   цали, Бикао би им Милош; «Прођите се бра-   ћ о за Бога, будите мплоердни, јер је в ећ  и   сувпше крвп пролжвено!  “ —  Милош је давао   превијатп н лечитп раљенике, а враћао је не-   пријатељу одмах натраг заробљене жене и   старао се, да им се никаква увреда нена-   неее. Ово Милошево поетојано великодушије   њему је код својих задобило уважење и пошто-   вањ е, а код Турака, које је његов разум и   његово јуначтво са земље отачаетва његова   истерало, удпвљење. Он је  заиста, тако радећи пмао вели-   ка основа за своју политпку, јер српска крв   нпје била нежсцриима. Ове бжтке —  до зла   Б ога неједнаке, нису могле вечжто трајати.   морало је  дотле доћи, да се уговор какав   направи, да утру^ени народ од тешка напора   мало одахне п да плодове прнкупља од сво-   јих бесмртних жртава, ма да Србији нпје мо-   гућ е бидо у крвожедног Турцнна мира   просјачити. 104 Мз=- < 2 Усљед једне битке на Дубљу, Срби на-   п а р у  јунанки на турски ш анац; Турци се   смету, отворе врата на њему, те почну бе-   гати. Враг нанесе њиног Пишу да узјаш и   на коња и да тако пз шанца жза^е у на-   мери, да се кроз Србе пробије и побегне.   Србин један дотека Пашу, убжје му коња, те   он са коњем заједно паде, но брзо уетане   и бегајући сакрије се у  један трнов шипраг,   а  капа ж налма оста му на оном меету, гди   је стао био, коју опет један српекж војник   Е&Џ и метне обоје на своЈу главу. Обзиру-   ћи се тако на еве стране, гледао је  куда је   паша умакао и у  том тренутку ето ти и   Милоша са својим момцима, којн Је вждио   како се Паша еакрио био, повите на е в о је ;   «Држте браћо, то је Паша, али немојте га   убити, но жива га менж доведите!» Србж опколе трње, пашу заробе ж годогла-   ва изведу пред Милоша. Милош одмах одкупж   капу од оног момка, поврати му његово   оружје, говорећи му умиљато :  «Али твоЈ је   жиБОТ сад у моЈим рукама . . . дај ми тво- ГЗ_ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ __ _ _ _ _ _ _ _ — ----------------------------------------  ■  — 10.5 ју  поштену и јуначку реч, да нећеш  вжше   војевати супрот браће моје, па си одмах   слободан!„ — Алвја даде понскану поштену н јуначку   реч своју. — Нато наставн Милош; «ако жеднпш за   мојом крвљу Алпа, а ти ме слободно на бо-   јмшту потражп, али разуми ме добро; „тражи   ж захтевај само мене једног, а браћу ми--= < 5 ®§ недирај 1» —  п затпм га без одкупа одпустп. Ово. благородно дело Милошево, дирну-   ло је Алнју до срца п он дошав натраг   Еуршид Пашп, употреби сву своју снагу да   приволи овога, да стуни у преговоре мира   са Бо^ом побушених Срба; умесно изЕодио је  он све основе, које су га побудиле да се   мире. М агновеае за преговоре било је врло   поспешно. Еуршид-Паша впше пута од Срба   потучен, вије могао наставити своје војевање,   а да непотражи нове поноћи из Цариграда.   Он се одважи, да еа Србима ступи у прего-   воре мира и заповеди Алији, да позове Ми- 106 доша да дође у  турски етан, да ее о миру   разговоре. Примрје за обе етраие би принљено. Каво је Милош ову поруку добио, он   н ехте да оклева и то не из тог разлога што   би га у овом случају наравно његово лукаветво   жзневерило било и што он неби поњао био   ону велику важност, коју би из овог случа-   ја  задобити могао. Па зато одма даде вој-   нички савет искупити и ово објави свина   војводама, на које му свж једноглаено ре-   кош е; да не држи вере у Турцима и да њж-   ма за живот главе не иде; но он им одго-   Борж;  дТа зар се ја у еадањем моме послу   нежграм сваки дан са главои мојом ?—  Мој   је живот у Божијжм рукама, како је он на-   редио тако нека п б у д е Р  — Еуршид је баш војнички савет у лого-   ру своне држао, кад му јавиш е да је Милош   без икакве заштжте дошао у логор турекж.   Проклета мисао уеели се сад Еуршиду у   главу. . . . Он је предложио еовјету евоме:   сС адим ам о у нашој влаети прокледог ерпеког   предводитеља; рекне он: „дај да изложимо 107 У прах ову грдобу револуције, одрубивши   Милошу главу . . . . п да пошаљемо ово   знамење сул тан у!“ __ На овај преддог приетану неки од ео-   вјета. Но Алија, који је имао живот свој   великодушију Жилошевом захвалити, устане   колики је великн и важан, те одговори им   са грмећим гласом; «Докле год ја у  жилама   мојпма имао будем и једне капи крви, и   док заповедао будем над моји хиљаду делија,   ја н ећ у  допустити да задату Милошу веру   п огази м ;јер  би име моје вечитим срамом не-   верства окаљано било!“ __ Алија зајиста одржа реч. Н>ему се за -   поведи да уведе под шатор Еуршидов српског   предводитеља. Но певерење поштена човека   усколеба се. Жилоша, кад разговоре о миру   сврши, Алија до последње страже турске до-   прати, ,где растајући се шљиме рече му:   «С Богом Мидоше, ти си ми избавио једном   живот мој, ја ти ево зајам тај сада враћам,   сад смо оба на чисто, па у будуће н ев е р у ј   ником па ни менЕ сам ом !“ _ 108 После кратког Еремена буде углављен   мир, ово неокевивано добро за -земљу. Ако за   овај нар и нису Турци дали биди Србији   потпуну љ езину унутарљу независност, ипак   су им бар оставили сва она места која су   они отели и дозволили су вм, да се они   тамо сами уреде. Милош је бжо признат   сам о за војничког поглавара од Србије. Он   је  оружијем у  руци повратио својим сугра-   |а н и м а  изгубљену отачбину; а остало жм да-   де, најиме управу земаљску и законе народ-   на скупштина. Ово је бжо други краснж део   посланства Жжлошевог и еад ћемо но новој и   клжзкој стази пратити човека тог, који на   љој кнежески преето на^е, ието онако како   је и од пастира војводом постао. 109 хш. Вашингтон истока. Једва једанпут Орбија после то.Т1ко го-   дина оетавЕ оружје. Ако усдови углављеног мира и нису   саврш ену незавнсноет земљи оеигурали, ипак   су бар невоље освајања н еамовласт мача   0Д К10НЕЛИ, а умерени закони ред ствари   успоставили. Милош, којн је делом за војеног дик-   татора произведен, био је задахнут велипи-   ном свог позива, п' способан за довршење   народног дела. Он је оног времена може бити,   био јединн човек у  целој Србији, који је њоме   владати и важност земљп у страном свету   задобжтж и њу на корист народа упутити   знао. Од 1813.  гог: како је од свију кне-   жева признат био за врховног гоеподара од   Србије, Жилош је наумио да неке поправке 110 за друштвено стање Србије за в е д е ; но при-   ну^ен непреетанцб под оружјем налазкти ее,   нпје гогао одмах уредити земљу. Сад пошто   је већ  уговор мира са портом закључен,   зшгао је пажњу своју већма на унутарњ е   уређењ е земље обраћатж. Он није хотео да   земљом управља по натину „ Е хр е(1 Ш о “ -не   правице Туреке, па ни по примеру Еара-   ћорћа, који као напрасит и самовлаетан тешко   ј е  сносио икакво ограничење његове вдаети.   М илош јб показао, да је у овоме делу вр.чо   умешан, јер је врло дрбро разумевао земљон   управљатЕ, а тако ието знао је праве услове   народности српеке поњати. Пре свега морало је материјално стање   Србвје у  језгри својој војено уређено б и т и ;   јер ком ее Орбаја обрадовала, није еве дот-   ле ништа друго бити могло, но оружан мир,   докле год Турска сва укрепљена места по   Србији и све градове на Сави и Дунаву у својим рукама држн.................Од отважног и снажног држања народа ерпског, завиеж-   ла је верност порте у жзвршаваљу прим- ш ~  ' леног уговора. Милош по о д ж н о м  свом   схваћ,ан.у ствари, врло је добро увидео, да је   његов положај тек за који дан; но вешт   приЕрити страх свој, којим би а сви остали   натраг тргнули и оладнили, он је свима   својима подузећим а ноетупао са важнош ћу   и поуздањем, те је тжме дод свакога оеоби-   то поверен.е задобио. Ц ела земља подељена је  била н а 1 2   окружја, доцнБЈе је  Милош повжсио овај број   н а 1 7 . Н ад-н.жма управљале су бжле војводе,   јер др угвх способнијих њуди за та места   с почетка није бжло; но Милош жсЕуетвом   научен, знао је свести вдает њжхову у тешн.е   границе. Он је  успоставио бно п совјет, ж ако   је ова.ј доцЕије благородне и племените на-   м ере н.егове оеујетио, ма да је Милош само-   вољно дозводио неко ограничење и саме ње-   гове врховне власти; и по томе лако је доц-   није било викати на самовласт онога, који   је те законе земљи подарио и себи самом   у нечем руке везати дао. Еао врховнж вожд- I 112 зеиље, ког је народ обожавао и у  н>ему јед-   ном вере инао, могао је да је хтео чпнити   у земљж ш та је хотео. Та сами совјетници Е а р а -|о р 5евж од-   лиЕОвалж су и одобравали Милошев рад,   само неки незадовољници у совЈету, Еојима   је он дозволио, да жм се кожа на ле^и рас-   пуетж, могли су на његову цревласт тужитж   с е ; но да је Жилош хтео што противу љих чи-   нити, народ би му на руци бжо и еве бп   одобрио. Што се пак саме Турске тиче, то   се напред зн а , да би њој у рачун свагда   Е ш ло, да се деепотжчка влада у Србији за-   веде. Једине околне силе може битж жалише   за губитЕОМ своје властж, које су жз   потаје ревновале за влаш ћу српског госпо-   дара, Оне су жмале довољно узрока за то. Но Жилош у  оио доба није требао одо-   брења ничијег, нити је  он обзирао се на то,   да ли је полжтжка овога жли онога двора њ е-   му накловена, јер ствари јоште нису дошле   биле на ту тачку, да ]е судба његова зави-§ 11.3 (8) сжла од послушноетн дрема режењу дипло-   мације. Из свега овог даје ее опет видпти, а   и признати се мора, да ее благодјејаније   правитељства представнипиог у  Србији пма   једжно Милошу захвалитж, а грех је  вапи-   јућ и  на небо њему п одм ећати ; да је он хо-   тео гадно оно народу одузети, што му је   истом благородно дао. Сваки је увидити жогао, да је прва   бржга Милошева после учпњеног примпрја   била та, да зежљу у унутарноети уреди. А   ово је опет он мудро п очпнски уредио и   извео. У сваком окружпју, у  свакој варошп,   до најмањег ееоца, бнла је управа предата   кметовима илп општинскнм етарешинама, ко-   јима је старешпна био кнез. Свако пак окружи-   је имало је  једног началника, ко.јп је еа пра-   витељством допиеивао и ког је пменовање   Милош еам себи задржао. Броз све време ратовања н ужасног тур-   ског робовања, земљеделство било је са свим   занемарено и земља је стога јако оспрома- ^ ------------------------------------------------------------ 114 б21^ш м а  била, Жилош је одмах спочетка владе   своје потпомагао овај први извор благостања   људсЕОг и ср ећ е државне, пошто је  земље-   дељце оолободио од множине дација, које еу   на њих наметуте биле. Неки људи, који су   материјално добро стојали, побоје се да се   од жаленог тог данка н ећ е моћж сви трош-   кови државни подмирити, но Милош им убла-   жавајућп рече: «Ми ћемо се етегнути, дуж-   ност ]'е наша, да штедњом набавимо јавној   благајнж порез, који је пре раденике тиштао. Затжм је определио евештенству напла-   ту, да може часно живити и није дозвољ а-   вао, да се са наплатом кајишарити сме. Годжшњжм данком, што га је  порти   сваке године плаћао, ослободио је народ од   десетка и других дацжја, које су Турцж, гуле-   ћ и  кукавни народ, од њега иетеривали, Непрестано водећи бригу, како би просто-   ме народу сиротињу одлакшао, дао је  на трош -   кове дужавне оруђа за  земљедељетво наба-   Бжти и та жм је  под надзором општпнекжх   старешина за рад давао, не штедећи у томе 11-0 - - о К ни труда па нж самог евог сопетвенсг трошка,   непрестано старао се он само, да у  колико   је могуће залечж ране народу, које му је   п оеледве ратовањ е задало било. Столица управе српске била је у Ерагу-   јевцу определита. Двапут у годиније Жплош   обилазио села и станишта, сано да се извести   0 свему. На том путу примао је и жалбе и   одма је ствари пресуђивао, које су по њего-   вом у в и |е њ у  праведне биле. «И ја сам из народа» —  говорио је   он више пута —  «ја сам све те невоље   еноежо, ја знам кад он нема и кад има пра-   бо!»  — Кад је тпм начином своју малену кне-   жевину тако уредио, остало је том великом   државнику, да даља далеко важнија и већ а   још т посвршује. Светлошћу науке и изобра-   жења требао је он још те да народ овај, који   је до јуче роб био умно преобрази, јер јв   овај законодавац врло добро знао, да би без   преображаја тога све на песку зидао. & 116 $ Шатобржјан рекао је начином њему свој-   ственим;«Грци су јуначством и храброш ћу пос-   талж на ново народ, помитжка нпје хотела   законитост њихову признати, они су апело-   валж на сл ав у.“ — Српски је народ такођер на славу свж-   ју  позвао се и елава се 'одазвала, на овај   благотворни глае. Но једна слава није довољ-   на, нЕти је тако снажна, да ноже препоро-   дити спавајућж народ, којж од столећа у  роп-   ству турском етоји, овом проетранож и ду-   боком гробу, који гута св е до евета разу-   ма —  све да разума једног народа и до   његовог доетојанетва ж уздања у  своју лич-   ну снагу. Победе добивене на бојном пољу   чисте земљу од угњ етача, слобода и мир сад   је у  њојзи поетојана —  уетановљена. Н то је Жилош за  чудо пронжкнуо. Не-   пријатељ од теорија и пре евега пажњу жма-   Јућн на о н о ; што у  држави потпомаже   уметноет, етупао ]е крепком стопом по стази   сваке позжтивне поправке. Он је хтео да се   народ постепено изобрази кроз васпитање 117 нејаке деце, и није престајао за тиж бжтИ; да   сви гра^ани в его в и  способнп постану дета,   која ћ е  једном вихово политичко бпће утвр-   дитп. „Народ је “ —  говораш е он —  «једна   велика нородица, од које свакп члан вора   поњати своје интересе п моралне исправке   за срећу материјалну; треба да народ позна   своје дужноети, да жоже знати, шта власт   'има с правом искатж од њ ега!» — Пзвршивање овлх великих и доброчн-   нећпх мисли п -  непрестано поступање по   овом красном основу управе земаљске можда   је и ослов био што су Жилошу много шта   неправо пребацивали. Може битп да ћ е то п   бити један од оних главннх порока, којп су   срчбу неких сила супрот њега изазвали. На   еваки начЕн треба ова потварања одбацнтп   од њега и ва.ља предпоставптп, да Мплош   који је бжо духа свободоумног, нпје правио   завере, да дело ово, које је сам поднгао,   уништи. То су непрпјатељи његови неправо   пзмислили на њега.-се^ 118§ §Дај да наставимо доказ за доказом, гоми-   лајући истину на истину, мораћено победити те   жије, јер н тако мали људи морају сто пу-   та пмати право, тек једанпут да докажу да   немају право, У Бозније доба а за сретних дана   кн.ежев 1не своје, сећао се је господар од   Србије; ОБих пријатних утисака, и оног ме-   ланхолпчког ж ратоборног уживања маденог   пастира, Сећајући се евога детивства ж оног   уживања у вародним песмама, које еу њега   задахнуле жарким родољубљем тако, да је на-   род евој на одбрану отачбине сБоје позвао,   ц енећи и уважаввјући та предања народња,   дао је он све старе преповетке и народне   песме, које су славиле дела српских јунака   покупити и штампати. Од њих читава дела   створи и нареди да ее из тих народних пе-   еама почну деца у школама учити читати,   да тиме јошт из ране младоети засади у де-   ци отачаетвољубље и одважност. Свуда се и   школе по заповести његовој отворе и обуча-   вањ е деце и до најмање колебе распроете. 119 Милош заповеди, да ее постарају и   за дела ежементарна, сходна за наставу п   обуку деце. Сад први пут и з а |е  на свет п и с-   меница и речник српеки. Ове ]е кљжге са -   ставио и издао чувени књижевник српеки   „Вук  Ст. Еарацић у две свееке нменом   «Даница.» Оне су садржавале у  еебн пре-   краене пееме народне, које су на скоро на   цемецки језик преведене и код Немаца сз   великим одуш евлењеи примљене. Бечке нр-   вине упознале су ово дело са песницима   свију земаљ а. 120 Г - X IV . Насљедни кнез од Србије. Сад знамо како је Милош постао идо-   лом српекога народа, и зашто је народ пос-   де толжЕО година једним глаеом за х т е в а о , да   се Милош натраг у зеиљу поврати. Народ је   волео љегову велику отачаетољубнву власт,   ма да је она била за гдекоје и еамовољна;   него пзмет онај и смутљиво господарство   совјета, и то совјета оног раздорног, којије   страним сплеткама оборио оца отачаетва. Ја еам пмао у  рукама пжемо једно од   1 4 . октобра 1844.  године писано, из јед-   ног села окржја Крагујеватког; а и зато не-   ка је ветита захвала самовољнику Жилошу,   да Је јошт у  оно доба проетака у Србији   било, којж писати ж мислитн знаваху. У пиему   том извештава један сељак свога пријатеља   0 тадашњим дога^ђајима и заврш ује овако; е > 121§ «Ми оетала мислимо, да совјет не-   може се са ннезом мерити. Енеза није совјет   онде ни поставио где је, но ми због њего-   вих великих услуга отачаству увазанвх и   што је он за нае добар .бпо. П ки нећемо   другог осим Милоша. Мн се нећемо покора-   вати другоме, нити ћем о и порез другоме да-   ватп оснм једноме Милошу, Он није црве-   нио што је отжшао нз наше средине, он   знаде да народ није нпгда противу њега био,   јер у  њ ему једном сматра он свога највећег   пријатељ а. Ово му је и највећа крпвица би-   ла, коју еу бољарп наши употребили да га   оборе. Помоћу страних сплетака пспало им   је за  руком, да нам пз средпне наше одуз-   му оца наш ег и да га у белж свет пошаљу,   но нека знају; да још т није еве сврш ено.   К а р а -ђ о р |е в а  влада нпгда укоренитп се н еће   и као у воску држите да ћ е Милош вољом   народа натраг позват бити.» — Ово неколико иростих речп откриле су   и на јавност су изнеле праве мпсли народа 1 2 -.; М ® ---■2 м то оног народа, за кога се зна у Србији   да нудну снагу има. У једноме оенову великих и пробитач-   них установа, којима је Милош браћу своју   обрадовао, ниеу биле јошт те обвезе, што их је   он на себе узео био. У исто доба, кад је   сретнж госиодар од Србије старао се, да   умни развитат свога народа унапреди, морао   се он непретано јошт и о томе бринути, да   утврди земљж својој матержјалну незавиеност   и да ову истргне из еумњивог и нере-   шеног њеног стања, у ком је остављена бж-   ла после ослобођења њезиног од Турака. Он   је Еидио, да је далеко јошт до тога, да се   уговор онај са Турцима, као надлежан и по-   твр]ђен сматрати пма, са кога може и даљ-   ње преговоре одпотетж. Зато Милош намери   да код високе порте изради, да ова зако-   житост српску призна, незавиеноет управе   њ ези н е осигура, да опстанак Србије више   ни од ког у пжтање стављено бжти неможе, нити   да она у будуће назнре од самовоље јевропеве   дипломацжје, ма да Је оп једном в е ћ  признао 123 полу гоеподарство турско. ТешЕИ и дуги преговори, којн су у   Цариграду во^ени, засутн су бплж скоро   непреодо.Ђивжм препонам а, провуклж су се од   1 8 2 9 — 1 8 3 3 . године. Но при свем том   оклевању праведне српске ствари, Србија   је ппак од своје стране савесно п вершо   иепуњавала своје обвезе, и све што је год   обећала верно је испунила. Мир п ред уета-   новила је п тим је покорноет властпма п   донешеним законима прибавила, а тек кад   је турски великп везир Махмуд о томе пот-   пуно уверен био, да је владавина Турска у   Србпји за навек пропала, он попусти. Жах-   муд је скроз почнавао век у коме живп.   Милош је био једини човек, којп је  жогао   владати и обуздати српеку револуцнју и учи-   нити је  за  турску невредимом. Махнуд пржми   II узаконп оелобођење своји.х старих робов а. Кад су 0 свему договорн учнњ ени,   порта прпми са одлптнои прнетојнош ћу зах-   тјеве, које јој је Србнја п редлож нда:  да   призна незавиеност њезину под полу госнодар- 124 ? ством турскЕм и Милоша да потврди за   насљедног кнеза од Србије, под тим условом,   да Србија порти годишњи данак од 1 , 3 0 0 . 0 0 0   турских пијаетра плати, а дозволи да у Бе-   ограду 1 0 . 0 0 0 .  Турака као посада живити   м огу, сва остала пак места и т в р |а в е  из   узинајући пет на брегу Дунава и Саве леже-   ћ и х , да препадну србима. — • Но колико бриге труда и стрпељиве   умсшности је стало п требало уставној   Србији, док је приволела порту, да изда јед-   ном већ  наредбу, да се уговор овај обнаро-   дује и да у  живот саупп. Зајиста је   био највелитанетвенији и најрадоенији дан   за народ српски, кад је скоротеча из   Ц ариграда послат, у Србају Ферман до-   нео^ у ком је порта признала полунезавие-   ност Србије. На глас ове радосне веети, народ за-   н еш ен  од радости ишао је к ниском обита-   л ишту српеког госнодара, који је сад поетао   насљедним кнезом од Србије. Весело је под-   викивао и љега лрерадосно поздрављао, као бт о--- 125& Г " 5да је тии поздравом потврдити хотео, њ его-   во поназаљ б на кнежееко достојанетво. Весеље п сдављење раширп се по ц е-   дој Србијп; но то весеље и елављеше није   власт н аре|и в ааа, већ  је  потекло из слобод-   не воље самога народа, који је прве своје   кораке цркви еветој упутно; да Богу на тој   указаној му непзнерној милоети —  б-иаго-   дарн. Цркве нжеу в ећ  више могне примати   у себе гомиле, које су надолазиле, да бдаго-   даре а за пзбављење из ропства, и да у   свом благом п часном заносу, хвалу одаду   Христу; што ии је помогао, те су опет по-   вратпди своју пзгубљ ену слободу. Радоене и   веселе песме скеш ане са војеном гласбом,   пуцњава топова и палењ е малпх пушака,   хорило се кроз неколпко дана кроз шуме,   горе и равннце српске. Мплош није хотео да у одушевљеном   магновењу, сам узм е инвеституру п право,   које му није могао нпко другп, долп један   народ дати. Стога даде он одмах народну   скупштину сазвати и поднесе јој на одобрење 126§ аФерман, којим је порта даровааа њему до-   достојанетво владара. Мплош тим дблом до-   бије круну од народа, зато му је  ваљало   да се народу заото поклонп п благодаран   покаже, док међу тни остаде- еуседне снле   нису тако миелжле. Дело ово, ведике пристојности а уједно   и одважности увреднло је ж једног лослани-   ка, коЈЕ је сљедећим ретпма изразио своје не-   задовољство у пуној скупш тинн;  «Ш та зар   се јошт и Мнлош сме држати за каквог   Бодивара?* — На ово висовомерно пптање, које је   истог вечера сретном господару од Србије   до ува дошло одговорио је Милош са обин-   Еом учтивошћу 1 гласом више наравним; «Оиромах цоеланик —  та тај још т и   незна, ид је ваљда јадник заборавио, да ее   овде у  Србијн и народ за н ет т о  броји!» — И ово н еће посдедњи пут бити, да ћ е   нае Мндош са про^ти своја одговори до   уехићеностЕ доводиги; екоро ћ ен о  наступити   неке разговоре, у којама простак српеки 1 2 7~'->М доскаче одговарањем својим ученжн диш ом а-   тама ж лукавством својим, са свпм помрачава   дипломатску вештину, својих супарника. I V . Пастар Нраљ Срби су једва један пут в ећ  посталп   сам и своји господари, п Мжлош напредује   са делом цвгилжзације издрживошћу, која   сваку похвалу превасходи. Ништа тако к себи не привлачи, ништа   тако ва п о б у |у је  на расшатрање, као сма-   трање људи и ствари ове земље, после то-   ликог робовањ а, ж кад те људе и ствари,   које се пред нашпм очима врзу сравнишо   са оеталим нзображениш народпма, онда ћ е-   шо виджти, какву хвалу заслужује тај народ   пред данашБош Европом, кад је себе тако   мудро уредитж и подићи знао. б 128 Ако вспитамо уре^^ење правитељствено   у Србијп, које је уведено на основи по еве   слободомишљеној и уставној, па ако на ум   још т ж то узнемо, да је  ово правитељство,   постављено и уређено од једног проетсг сеља-   ка, који ни писатж незна, то се зајиста ди-   вити и чудити моражо. Тако чудећи се, ако и даље нагнемо   сматрати у  своме поступку дело ово веле-   моћно и одважно, које је на то смерало; да   преобрази власти и поджгне благостање на-   родно, то онда виджти морамо, како Жилош   нудро и пажљиво преко хиљаду одеека сту-   па без да заж |е, са тврдом намером да над-   влада гњиле и лењжве поступке завжчаја,   неразумну упорност простог света, којж не-   ћ е  лако нове наредбе да прима, придржава-   јући  се свагда свог старог обжчаја, хотели   би да то тако и даље оетане, као што је и   код њихових етарих било; но Милош се ни-   је  на те предраеуде њихове обазирао, он је   своје нове уред бе тако мудро и опрезно уво-   дио, да је сам народ на скоро отворио своје 129 (9) - с в Ш очи, што р.у до тог доба незнањем затворе-   не биле, те ]е потео поњати гра^анске одно-   шаје јавног права свога и стога је, впдећи   се слободним у  својој кући хвално, и у звез-   де дизао Милоша. — Ш слуш ноет законииа п таковп ред је   у  земљи брзо нрозведен, да је  езаки ма где   се по Србији налазио, еа особом и имањен   својим сигуран био. Материјално стање зем-   ље брзо се у  Србији подигне, а са овии   подиже се опет и материјално стање и' самог   народа, који је скоро да јуче без крова сво-   га био. Дело ово унутраш ње организације зем-   ље, што ју је Милош предузео да пзврши,   зајиста је огромно бизо; то показују она   мудра у р е |ењ а , која је он земљи својој дао,   Он је е народом заједно извојевао народу и   себи слободу и ову је земаљскнм законпма   народу оснгурао. Слава нека је зато му-   дром п јупачном Мнлошу!!! —  Он је  био   човек из народа. коЈи је само за народ и   Србзју своју живао. Добра она, која 130 ^=■3- '5 је он кзо владар народу евоме учжано, кад   би овде ненисивати хтели; морали би чита-   ве књжге 'напнсати. Тога се добра и данае   Србин еећа, а и пдодове од њ ега ужжва. Ја   у  рукама мојима имам '^'едан званичан спис,   који нас је у стању. упознати еа унутареи   дели Србије, са духом и радом праЕитељетва   српског за  првжх дана владе Мжжошеве, који   је довољан; да нам Милоша као народног кне-   за пред очи етави. То је «слово» његово,   Еоје је он говоржо народној скупштини, која   је по његовој заповеетн сазвата била; „да   даде рачун народу, што је као намееаик на-   рода радио.» —  Тако ее учтиво према наро-   ду Милош показивао. Ретко је у овету зајиета елово ово. Зна се по себи, а да и не кажем, да   ћ у  ја слово ово Милошево од речж до речи вер-   но на видик изнети. Ј њему нема никакве вла-   дарске надутоети, где се говори а ништа не   казује, нити се оно саетоји из оне званичне   ниш тоће, из које се сва своро преетолна   слова саетоје. 181 СлоБО кнеза М м ош а нма у  еебп ту   особиту заслугу, што се држп за  нов појав   говора владарског. Оно ннје из другог каквог   престолног сдова преписано, нит је  по пре-   столном ш аблону изра^ено, па да се у  њему   којекаквим Фразама много народу обећава а   НЕшта не даје-. Оно је прави ремек од пети-   не, без пкаквог шеврдања, које може свако-   ме владару, који је уставом земаљекжм обве-   зан, да народу о своме раду ратуна даје, за   прпмер служити. Милош се није уетрутавао, да народу   изнесе на јавнп претрес цео рад свој. Он је   хотео да чује шта ћ е  он о томе рећп, па   ако је где погрешио, да тамо за  времена по-   прави. У ту сврху сазвао је он народну скуп-   штпну у Ерагујевац за 1 6 . новембра 1 8 3 5 .   где је била и столица правитељства. Но п о-   чем и народ у Србији пмаде значаја, као   што је  то Мидош дипдомату једном р е-   као, а дворац сдободног кнеза од Србије, нема   у себи тодико просторжје, да би у  себе прж-   митж могао све посланике народне; то је 1 3 2 '3Милош ту скупштину држао под ведрпи не-   бом, да сваЕЖ у  њој упествоватп може, Она дивоте пуна равница, која окру-   жава малу варош Ерагујевац, бжла је опре-   дељена за ово веЈШКо празноваље. Јошт пре   месец дана, него што је ова екупштина об-   државана, сва су се об. 1ижН)а иеста радова-   Јга еаетанку њезинож. Са свих страна врви-   лж су добровољнж радини, којж су долазили,   да помогну оно несто приредити, где ћ е  се   скупштпна држатж. У сред равнице те, по-   дигнут је бжо један брежуљак, којж је укра-   шен био заставам а п зеденим гранам а. На   п орож и ју овог земљаног престола, један   простор беше обграЕен за народне послани-   ке, који долазе и на коњу, да утествују при   таким скупштпнама. Помоћу речених радина   уздигнута је била земља свуд у наоколо, у   виду анФжтеатра тако; да што впше људи   Бидити и чути могу, шта ее ради и гаворп. Неопиеана је то дивота виджти, како   од свију етрана прегну .10 се за поелом. Света   је ту толико, да га пребројатп неможеш; 1 3 3 младо и старо вадмеће се у  послу, који врло   лако и брзо се ради. Квез Милош, који је   увек остао човек народњи, еваки дан излази   да внди шта ее и како ее ради, поб^зђује   радине, стане пред гомиле, које се окупе у   часу одмора, слуша све прпметбе, одговара   п а сва питаша, која се на њега управљају,   излазпе основе које су га прпволеле, да ове   жл оне шере употребп. Овде, као и кроз сва   меета, која је кнез српски пролазжо, појав-   љивалп су се ови пстж пржзори. Милош нпје   се плашио рећи за рад онај, којп је наме-   њен бпо, да од користи отачаству буде. Оп   Ема пуно уверење о својж делн и хоће искре-   но п благородно, и да што је најбоље на   вндело и з а |е , било да је од кога му драго. Ове појединоетн, колико се год чане да   су неверојатне; јесу зато ипак истиннхе, јер   су до најмање шаленкости верно и тачно   саошптене. Све прппреме су готове биле 1 5 . јошт   на вечер. Старци, жене и дец а иду у црк-   ву да Бога шоле, да сутра лепо време буде, 1 3 4-!лЈ ^ да оеветли народни нразнпк. У еаму зору   1 6 . —  загрн е топоии и умилви глас трубе   Бојниике, који ее је разлегавао по граду,   равнвца и шумаша, објављжвао је свима и   свакоае; да је народпи нразник оевануо. Ерагујевац даје нам изглед највеселији   п ЕајдражеснЕји. Све куће п зданија па до   најнмжих лрозора, окићено Је заетавама на-   родње боје, нвећен и зеленим гранама. Белика црквена рокрилна врата широм   су отворева и украшена највеличанственије.   Множнна воштаних свећа гору пред еветим   олтарем, те осветљавају победоносно оружије,   застаце и ц веће, које је у средини цркве   диБотно лонамештано. Умилна и тиха глас-   ба сБира дивотно народне песме и доводи   слушаоце до вајвећег уехићењ а. Улвце су дупком пуне народом тако,   да иетима ироћи 'неможеш. Народ радосним   срцем иева своје народне несме, виЈе грдне   народне заставе, на којима су ставите ове   чаробне речи’  «Слободна Србија!» а затим   ког Је застава окружја и села. На лицу сва- 135'8 ког Србжна ниташЈ да се за  сретна држн,   што је данашњн дан доживио, па је зато та-   ко неизказано добро расподожен. Лепо пак   народно одело, даје овил уаеетаним гопила-   ма, особиту дражест. Обо је народ, што је из унутарностп   од свију страна дошао, да буде утаснпк бра-   тске скупштжне, где ћ е  се ток свжју стварп   отачаствених, свнма без разлжке преддожптд.   Од Ерагујевца, кога овп сељаци брзо прода-   зе иду свп к равницп, а овде прнспевпш седо-   ше сви около ограде, која је за коњанпке п   депутирце окружне одр е|ен а. Ови су званпч-   но позвати, а то су кнезови, кметови, вој-   воде, првоевећеници и сви оеталп гра^анеки   п војнпчки чиновницп. Од овпх како којп   до^е, таки се п намешта около оног узви-   шепог краљевског брежуљка. Дванајстп сахат избпја на кули крагу-   јевачкој. Звона, топовн и војничка гласба   помеш анасанеопиеаним з'звпком У ра!!!— озиа-   чавају долазак кнеза од Србије — ■  Мплоша,   којп обучен у днвотно народно одело у сре- 136 81=<?- двну народа са женом и децом додазж, ноз-   дрављајућп г а  уердно. Еако на одре!ђено нее-   то дође, еедне на етолицу, око њ ега разни   државннцн, којн су за њил дошжн, После   кратке отпочавке уетане Мплош и поздравп   весело цео народ, којн му вееелии гласом са :   «У ра!» одпоздрави; а затим кад се је н а-   род мало стишао, стане Жалош н а једној сли-   ци трпбине, која је  напред мало изтурена   Е етојећп гологлав овако народу поте гово-   р и т и ; X V I, I 2,ш--Слово Милошево на углед, Сад је година дана, како смо се у по-   већем броју и на главној скупштини саста-   ЛЕ. Онда смо се надали, даћемо се о |у р -   ђеву дану и опет у повећем броју скупи-   тп. Но онда пе би траве и зато морадосмо   држати мању скупштину поеле ђур^ева дана.   Ни прошлога лета и јесени, нисмо могли 1 3 7 скупитп в ећ е скупштвне прво зато, што је   превелика суша била, због које ни воде нп   сена внсно ишали, а друго зато спет, што   виемо вп моглн приправнп бнти са свима пос-   ловпма, којн су требали нредложенп битп   главној скупштинн. Блемо могли до сад схва-   титп рачуна, колико иша народа, ви колнко   прнхода од десетава и другпх струка; нит   сан могао учпннтн нужвих установљенија која   сам желио учивпти на брзу руку. Мп смо   сада топрв од годпне дана нови људп по-   стали, од како су нам се дјела с портон   свршжла: Србија пос.тала је  топрв од годпне   дана државом, а при оенпвању сваке, осо-   бжто пак нове државе, треба човек врло добро   да пазн, да у чему не преухптрп, п да черте   једне н е нзда у свјет данас, од које бп мо-   же бжти, сутра морао одуетатн на штету   обштине а на срамоту своју. Све држа-   ве на свјету потребовале су  сточпне годнна,   докле су се овако установпле, као што ји   сад видишо, а установљавају се п дан данаш-   њ п ; не шоже нн Србпја другим трагом ићн,- ^ 1 188б него којим еу еве оетале ншле, не може ни   Србжја устаноБити се за годину дана и по-   стати државом, којој нпшта већ  неостаје же-   лпти. Народ српски има вжше народни својст-   веностж, ове му треба најпре прелпти у н а -   рав проевештенж евроиејскн држава, пак да   ступж у ред њин, што је најглавнжје, мефу   нама неша ни толжко вешти људи, кои би   нам руководили државнпм дјелима онако; као   што се руковсде европејеке државе. Све ово   закоенило је досад уетановљенија, за која   сам вам лане о светом ТржФуну изјавжо, да   сам рад утврдити јж у вашему отечеству. А скунивши се сад овако торжествено,   п окружен ж  опет членовима прељубезне моје   Фамилије, вреосвјашчењејшом госнодом архи-   јережма нашим, членовжма судова, капетанима   окружнжм, главним кметовнманарода Серпекога   и ввшим духовенством и свештенством нашим,   долазим опошенути вас љубезна браћо, сло-   ва које сам вам на лањској с в :  ТриФунској скуп-   штпни дао читати, печатати и подјелити ме- 139 ђу вама. У слову оном изјавно сам вам,   колпко сан рад прво: уетроиги сваку стр у-   ку дједа народнж понаособ п узаконитп јп;   друго: расположптн данак на народ најлак-   птн1^ г  п најправијим напинож по ње.га, а п   пробптачним по праБнтељетво наш е, треће   пак: испаатити дуг стари архжјереја, кои је   лежао на новопридобпјении крајевима Сербије.   У слову том предоставпо сам вама свнма,   да се 0 свжм овнм мопм предложенијама и   сами међу собом и код куће са осталим н.ч-   родом договорите, пак да ми дате после   мњеније ваш е и њино о тому. Од оног до-   ба до сада исплаћен је дуг аухпјерејскж од   новодобијенп крајева, а две прве точке оста-   ле су досад неаспуњене. Одонда до сада, има-   ли смо свиколици доста времена и мислити   се и разговорити и о овим двема. Ја еам ме]^у тим непрестано и за сву прош -   лугодину радпоиумојојканцеларпјииу договору   са судом народнимо том, како би најзгодније   установили оно, што је најпрече, најнужније и нај-   полезнијенаш емотечеству. II рјешпо сам тврдо : 140б г 1 . Сачшита и 'издати устав Србски,   у ком бп етојала избројена права и дужное-   ти кљаза Србскога, врава и дужности власти   нашп и права и дужноетп сваког Србина.   Устав овај прочптаће вам се евима. Из љега   ћ е  те видити, да су општенародна права,   пли права, која ћ е сваки Србин уживати,   пространо Е онако оиисана и разграната,   како ји само човечество предписује; у њима   ћ е  те наћи, да је лжчноет сваког Србина   слободна и да је сваки Србин господар од   свог имања. Овом уставу треба, да ее свиколици   закунемо и сви, кои се овде на скупу н а -   лазимо и сва остала браћа, које нејма овде;   да се закунемо сви, један другому, књаз   властима и народу ж народ књазу п власти-   ма, да ћемо држати устав овај свето и не-   руш имо, као што држимо свето Еван^елије   и да нећемо ни од једве черте његове   одступити, нитж једне самовољно промјенити,   без догоБора и согласија свију нас и свега   народа. бШ & -- 1 4 1 2. Рјешио сал се поставжти совјет   државнп првом и највпшом властју до себе   и до књаза п саставити ју из ш ест попе-   читеља на које ћ е  се све струке дјела еа -   роднж подјелжтп п више државнп совјета;   попечитељи ћ е  јж предработати, совјетнжци   разсматрати и менн предлагати на одобренпје.   И попечитељи и совјетници одговараће п   књазу и народу за  дјела своја, одговараће   и за свако злозшотребленије, које бп ее у   дјелпма народнииа појавпло. 3 . Дао сам и јошт једанпут прегледати   књигу наши 'гра|ански п кривпчнн закона,   кои су се 4 . године дана сочпњавалп и кои   ћ е се судовима нашии предпиеати, да по   њима бране правога, а кривоме да еуде.   Тим ћ е  евакн србин на^и обрану, не у   уму еудије, в е ћ  у самом закону. Оваким уетановленијама, чини ми ее,   биће вн утреве правленије најбољв, и као   ланцем скопчано. Народ стојаће под кмето-   вима, капетанпма и судовииа, судови под др-   зкавнимсовјетом, совјет под књазем п уз књаза, а 142 -= < з ® С§ Ењаз под законоз! и у непрестаном догово-   ру са совјетом. Овпн установљенпјем укра-   тиће се, апни ми се, самовљство и свију   нас у скупп и евакога по наособ. —  Може   бнти, да ћ е  бнти и у овии уетановљеннја-   ша каЕБп недостатака; но п овп ћ е  се по-   правитп по врешену п како се покажу; за   сад нпсу ми нп зн а в а  шоја нп време допу-   штала, да овако важно дјело испечеш онако,   како бд емјео рећи: дјелу мому не може ни-   ко н аћи  маапе- оно је најсовершеније дјело   на свјету. Лспуњујући оваво обећањ е моје, да ћ у   уетановитн внутрење правленије, прелазим   сада на другу важну тотку љањског мог ело-   ва, како ћемо сирјет данак раеположити на   народ. Потребе, које народ Срнски има да под-   мири, јееу ове: Данак Султану, Плаћа књ азу п књажевекој Фамилији. П лаћа инповницима. Плаћа архијереима. 143 ТрошЕОвп на држање војеке внутрење   ради м ира п п о р е р а  м е |у  нама. Трошкови н а држање стража по гранп-   цама, које ћ е  нае чувати, да нас ко не на-   пада са стране. Ттошковп на мензилане. Трошковп на граћењ е п држање кон-   тумапа. Трошкови на депутацију у  Царпграду. Трошковп на агенцжје по другжм земљама. Трошкови на елучаје, коп се немогу   предвидитп, а коп могу наступпти. Све ове потребе иодмиривалп емо мп   досад разлитнпм п млогостручним прнходи-   ма земаљским. Народу ерпском ваља јп и   одсада измприватж. И ја и Суд народнп српскп трудилп   смо се досад, неби л изнашли какво средство,   коим би се све потребе народне могле нај-   лакшпм и најправијим начппом по народ, а   пробитачвим по правитељство наше измирити.   Сву прошлу годжну соБЈетовали смо се о том 144 Е совјетовалЕ ЕједнибилЕ смо једног, а други   другог шњенија. Најпосле нашао сам, да ни-   Еако немогу иепливати у том, већ  да се еав   данав, коп Србжн има давати, сбије у једну   суму, иак да се у једној суми и купж од   народа по два пута у годжни, о |у р $ е в у  и   0 Жжтрову две; да се народу даде времена,   измиритж га од једнога дана до другога, и да   се не нињи народ више са ситницама, већ   да плати један једжни данак по три талпра   за нол годжне за главу, да плати, велжм,   три талнра за лол године, а да недаје впше   ни : арача, ни чжбука.ни дпмнжце, ни главница,   ни женитбине, нж котарине, ни водееичнога,   ни казанскога, нж жировнине ни десет-   ка од усјева :  кукуруза, ншенипе, овса, јеч-   ма, ситне проје, ни десетка од кошнипа и   в и н а ; а најиосле да н е чини вжше ни кулу-   ка чиновницима, веће само Правжтељству на   зданжјама, која би се граджла за обштена-   родну нолзу, пак ж за тај кулук да прими   плаћу од правитељства на свакога човека,   вои ради од јутра до мрака; а друмоме и 145 (10) М0С Т0В6 седа ме^у собом братски да граде.   1  сеоске шуме и гора доеадашњи алија да   да остану у напредак обштенародним добром;   сав народ плаћа данак и за  њж, сав жма   право и уживати ји. Од сад нити има пра-   витељство наш е, нит икакав старјешина, нж   тиновник ни трговац, нжти нко други права   заграЗ^ивати јж, ако ћ е и десетак грмова   бжти, нпти забрањжватп браћи и из други   еела и окружпја, да ји неуживају. Кад разсуди народ, да ћ е  са поменута   три талпра данка, на пол године измжрпти   све земаљске потребе; кад разеуди, да му у   та трж талира улазп и плаћа архнјерејска,   и да н ећ е ни димннце впше плаћати; кад   разсудж, да ћ е датп само та три талжра, а   да неће давати ни једне ситнпце, које је   досад давао; кад разсуди, да му одеад оета-   је десетак, коим му Бог благосиља годжшњи   труд његов, и да ужпва и сеоске шуме и алије   по својој потребн, кад разеуди, да му одсад и   кулук чиновнпцпма престаје, а да ћ е му ее   и онај платнтп, којн буде правитељству чи- 1 4 6 § н д а ; кад све то велим, народ зрјело разеу-   ди, надам се, да ћ е евак жнви наћи, да су   трп талира данка е главе на главу за пол   годжне најумјеренији данак, коп се може уда-   рити на народ један. Оће ли се с данком тим још т изшћи   на крај, видпћемо; правитељство наше мора   сад да прокуша ср ећ у, оће ли му то довољ-   но бжтп жли н е; а попечитеља казначејства   бп ће дужност изнети и показати по иетече-   нију једне године рачун како раехода тако   и прихода земаљсЕИ и менж и совјету и на-   родној екупштини. Да би ее м ећу тим и овако ушјерена   сума евега данка, од три талира за пол го-   дане најправијим начином разрјезала на народ,   како би и најимућнији тако и најеиромашнији   Србин био задовољан, то ево предлажем тев-   т ер е, у кожма су попжсане ж жењене и не-   жењене главе, у  коима стои назначено, и   ииање сваког Србина, а сваки кмет зна ж   онако, колиЕО је који брат дееетка давао. По   овии тевтерима и по имању ваља сад р а с - 147 полагати данак. Но моје дјело ж правитељетва   није више располагати, колико данка на ког   брата по имену да д о |е , то је одсад дјело   кметова, они треба да поменуте тевтере   прегледе, десетак свачи да сравне, и у дого-   вору с капетанима и судовжма данак од три   талира за пол године по жмању сваког бра-   та да подјеле најправијим начином, како ми   неби сиротиња долазила ж тужила на непра-   во располагање. Све ове моје рјечи предлажем вам бра-   ћ о и господо, п н а ваше промотрјеније и   желим чути и витити од вае, од сваког окруж-   ја по особ, једнодушно, одкржвено и нели-   цемјерно писмено мњеније, јеете лж задовољ-   ни е вишепоменутим моим установљенијама   а и с мњенијем моим о том, колико данка   Србин да даје, и како да ее на њега удара.   Изјавите ми мњеније ваше сви овако у ску-   пи, а после, задавши државному уставу,   заклетву, изберите ме!ђу собом најразумнија   и најодабранжја лица, и оставите ји овде с пу-   новластијем као депутате своје, да ја и со- 148 с > вјет државни чинжмо даља раеположенија   с њима; они ћ е  поеле доћж у  народ и ка-   зати, шта је овде евршивано. Иета та ода-   брана лжца биће депутати ваши, кои ћ е  о   трошку поелатеља евоји, на сваку скупшти-   ну додазжти, рачуне прегледати и народу   јављатж јж, оволжка гомжла неможе се сбог   велики трошкова сваке годжне овако скупља-   ти. Овакви депутата народнж жма по свим   државама, и нама су н уж ни.»— Говор је овај дао Милош хжљадама штам-   пати и поделитж народу по целој Србији.   «Нека» —  рекао је Милош —  „сваки зна,   шта је за опште народно добро у р а |е н о !“ —   Мало поеле ове скупштине, на захтева-   а е  једне силе кнез Милош буде позват, да   у Цариград на правдаље оде. — 149 ш>^б Х У П . Милош и Махмуд. И зајиста, после ове веЈшке народне   скупштине од 1 6 . шебруара 1835  год.— кнез   Милош добжје од султана једно ужиљато пис-   мо, којпм га у најкитњастжјем слогу пстом-   ног израза позива, до дође у  Цариград. ЊегоБО великанство»—  гласило је  пис-   мо —  «сматраће онаЈ дан за најсретнијж   у  жжвоту свом, ^ ком бж му дозвољено било,   лично изразпти славе-пуном кнезу од Србије   своја висока осећања, којима је он према   њему преиспуњ ен.“ — Оно је време већ прошло, кад је  на   један знак српски роб, с рукама и ногама   везаним во^ен и ношен пред евога господара,   да 'овај 0 њпме по својој вољи располаже.   Сад нема више од тог нп говора, да се   из Царжграда само заповеет шаље, којој ее   позвати ни протпвпти нпје смео. Сад Је тре- 150 бало другн н ачш  узети, ако се миелжло за-   добити јуначног кнеза од Србије и то само   за један састанак. Овсм претерано-ласкавом учтнвош ћу пор-   тш ом , Мнлош није ни најмање бпо нзне-   на^^ен. Он је одмах с почетка видио, коли-   ко она важп и на чему се она оенива; а   знао је  и то чпјем потстрекавању има он   за ту почаст султанова позива да захва- ли........ Но евојим наравним проницањем је он провидио ието тако п корист, коју ћ е задобитн   из овог приближавања, које он ннје тражио   нит ју је испросио; као и немање превару,   која бж се изродити могла. У тајном каби-   нету султановом могле су се многе етвари   објаснжти и на корист решжти; те стога се   ерпскж кнез реши, да у  Цариград иде. Ово његово реш ење нису сви совјет-   ници одобравали. Оне исте сумње које су   Милошу пред очж стављене биле још т пре   неколико година, кад одвратжтж га хтедош е,   да у стан Еуршжд-Паши не жде, сад су опет   поновжлж и поткрепили важнош ћу грозне и 1б1 ч > ужасЕв емрти патријарха Царжградеког. ....  Но Милоп! није се ннгда на једну евоју лич-   ност много обазиро, кад ее радидо о оншгем   благу земље; «Е добро!“ —  рекне он њи-   ма —  „Мн смо свп имали право, ваш е не-   поверење било је жстина оеновано, али је   и моја нада у Бога, да ћ е  ме еваке беде   избавитн —  би.та оправдана. П иа слутајева,   где се смелошћу и одважнош ћу већма ко-   ристи човек него претераном опре.зношћу   па као што сам се божјом помоћу жнв и   здрав повратио из стана Турског, у  Бога   се уздам, да ћ у  ее тако и из Цариграда   вратити!“ — Он се тврдо реши за полазак у Цари- град. Сјајне почасти чекале су на Милоша   тамо. Махмуд, овај други изванредни човек   тога доба, потпуно је поњао дужноет, које му је   налагало велжкодушно поверење спроћу евом   старом пријатељу и он је све ово делом бла-   городно оправдао. 152 § Треба и на похваау турског народа ре-   1пи:  да је јунак орпскн целим путем примао,   најсјајније еведочбе удпвљења п уважавањ а. Путовање кнеза од Србије, жуборжло је   непрестано по сви мести, кроз која је он про-   лазио. Више пута рекао је Мидош тронут   предуеретањем њиховим: „Ја се не бих ни-   када надао толикој уердности Турака, м е |е р   има неш то и добра у  овом сиромашном н а-   роду робова!» — У самом Цариграду био је Жплош нај-   славније дочекат; пролазио је кроз варош   Е палати судтановој, на коњу источно осед-   ланом, у кадиви, злату и драгом камењу   украшеном, ког му је ез^лтан пред њ ега пос-   лао био. Пред њим су јашили главнн турс-   ки чиновници а телохраниоци султанови са   други високи чановницн, опколили еу га са   свију страна. — Милош је  средњег узраста човек, држа-   ње му је  војничко, оп хо|ењ е проето а ни-   вад иоддо, често одвећ достојанствено. Чело   му је отворено, поглед етрељав а лице му 153 § ујед.но нздаје храброст, одушевлење ж сладост,   но преко тог свега нзражава оно п потсмех-   но лукаветво, држања је обпчно хладног п   тихог, које 08Ш иипонује.,Њ егови дуги брци   давају главп његовој пзраз гордељпвп. —   Такав се појавпо простак п сретни   јунак ерпскп Милош, зачу^енпм очпма турс-   ке светпне, ксја је врвпла путеи пред њпм   и ког у овом часу опкољавају поклоњења   мусулмана, негда њ егових господара. У оном   одушевљеном полету, кад га је народ весело   Јсклицпма поздрављао, поглед је Мпдошев   изражавао оне горде радостн, онј' утеху   безкрајну; која у  једном магновењу човеку,   н а гр а |у је  све труде жжвота његова.— Кад је Милош у Султанов двор прис-   пео. гди је цео високн джван сакупљен био,   он је пред султана- уведен по постојећим   обредима и тек што су еве обичне церемо-   ннје прешле, Махмуд сад развпје пред сво-   јнм вазадом, сву кокетерију пзмпшљене учти-   воети, те са највеКом њежнош ћу почне пов-   торавати своје највеће уверење вжсоког по- 154 -с<з1а'§ ш товава, које он у груджма својима већ  од   дужег времена ноеи и јавно иеповеда, за јед-   ног најчудноватгдег човека у овом столећу. ОвжмцпФрастимговором Мжлош је био јако   дирнут, но вешт прикрити забуну своју, он   се је чието и невешт томе чинио. Неколпко   тренутака погледје његов непомично управ-   љен био на Султана, а затим проговори он   гласом громким, које перо није у етању   опиеати. «Ја сам» —  рече Милош «дочекои и   предусретајем овжм већма збуњ ен, него да   бих могао да одговорим вашем величан- (.-рву ---------------- ви ете мп одузели ж оно мало речи, које сам ја  шогао изговорити и   са којима би ја изразжо праву иетину мог   мжшлења.» Иахмуд се на ове речи наешеши и пру-   жи му руку. Милош је био предмет гледања и све-   општег љубопитетва, ово је он одма приме-   тио, па се претварао за врло ширног и   емерног. Његово држање посматрано је, сва- 155 ка његова рек иовторавана и мерена ј е :  но   простак српеки остао је вазда онај исти,   знао је улити призрење и за само њ егово не-   знање краеног светског обхо^ђаја, за које је   он сам себе кадкад лукаво онтуживао. Прж   двору овом, од самог претварања, пренена-   гања и бојазљивог пузења, држање Милоше-   во према султану било је пуно важноетн.   Људн, који нису никад смели очи своје на   султана управити, джвили су се и нудили   његовом држању. Држећи се непреетано сходно свог ви-   соког положаја, кнез од Србије обратио је   на своје заелуге, ногледе свију главни љу-   ди, а доцнији догаћаји доказали су, да је   Мжлош и у позније доба имао много својжх   штоваоца и приврженика у Ц ариграду. Махмуд био је  без сваке сумње у обра-   зованости напреднији од Милоша, но он је на   скоро мораоувидидп, дапослаима еа еупарником   тако Есто страшним у  кошкању полититном ,   као што је био и на бојном пољу. Од како је приспео Мнлош у Царж- 156< 4 град, био је често н а тајној ауджјенцијж код   султана, без да шу је ту што важно саоп-   ш тавано било. Време је прола.аило одвећ ве-   село у  еветковинама,, одавању и првмању   поклона савезвЕЕу Турске. Но Милош је при   евему томе подозревао на све то, јер је зн ао;   да он није нозват у Цариград да прима ж   враћа удворноети или да види преговоре о   обжчним стваржма, које су се могле из канце-   лармје у канцеларжју шиљати. Више пута   прж искреном разговору, којим је он удосто-   јен био, Жахмуд је  говорећи о Србији често   у п л ећ ао по гдекоју неразумљиву реч о уре-   ^ењ у њ езином ; алж је Милош прж оваком   разговору са свим се невешт чинжо, као да   нж схваћао нпје ш та му Махмуд говори. Сад,   пошто еу на двору силног падише увиджли;   да Милоша немогу лако на клизаву етазу   полжтичног джвана навести, вал>ало је самон   султану да започне извршивати заповеети,   које су му од неког трећег наложене биле. «Е неж е!» — рече султан Милошу—  «нај-   искренжји поштовачи ваших ретких заслуга, 157 Бпдеше са сажалењем; да ваша вдада, која   Је тако славна, при неким поеловима и зл ази н а   ш тету, која је пуна опаености за  в а е .“ — «Боже м о ј!» —  уздан е Жилош са уз-   б у |е н и м  п чисто преломљеним глаеом —  «е па   како ме није ваше велитанчтво, које ме ис-   пуњава толикпм сведочбама свог драгоценог   еаутеш ћа, заранпје дало о тоЈ опаености из-   вести тп ?“ — «Предмет је овај вржо важан® —  одго-   ворп султан —  «0 њ ему нпЈе се м о п о  ра-   дитп преко других. Ја сам за боље држао,   да га сами кнеже м е | собом иепитамо и рас-   правимо, пошто смо одани један другом н у   наЈискренијем поверењ у.» Милош, који није вероватп могао, да   пзмеђу Турчпна и Србина срдатна накдоност   поетојати може, задовољи се с тпм, што Је   ћ ут ећ и  поклонио се. «К неж е!» —  у р е|ењ а, која вп у Срби-   Ји уводите“ —  настави султан —  „лпш а-   вајући себе власти владарске, вас ћ е  кнеже   у  Есвесну пропаст довестп. Пекуетво онога 158 што се збива код других народа, поткреп-   љава ову бригу наш у.» — «Ш то ее мене тиче, нека буде како   Бог хоћ е, алж што се тиче вдасти владар-   еке, за  ту искрено казати морам, да та не-   припада мени. То би био одвећ велики те-   рет за једног сиротог незналицу, као што   сам ја!» —  одговори Жидош у понизно-   сти — г  «зато сам ју ја и подедио са онима,   Еоји ми могу помоћж, са својим саветом,   својим иекуетвом, а ми извршујемо ту власт   у дружини, на највећу корист народа.«—   Сад је опет био ред на судтан а, да   неразуме овај проети одговор Мидошев. „Ваше уредбе кнеже, како данас постоје   имају у  себи много демагогички етихија?» «А шта ћ е то рећ и ?» — упита Мидош   узнемирен. „ Енеже ? “ —  наетави Жахмуд —  ж ее-   тину своју уздржавајући —  «ви дозвољавате   народу прекомерна права. Ваш устав даје   му једном ретију велнки проетор елободе ? “ — 159 5 дНарод српски ве ужива другу слободу   осим ону^ коју је сам задобио жалоенжм   жртвама за пунжх петрдесет годжва,» прихва-   ти речжма Милош сасвим просто ж од себе:   „Сад кад бох ја почео народу ерећу и   слободу љегову на лотове делити, то бж   н .ем у врло тешко пало, јер он зпаде да ме је   за свог стареш ину и забрао.“ «Народ српсЕЖ није довољно зрео за   оне установе, које се тамо заводе, с тога   је врло опасно дати народу у руку безгра-   нвчну слободу, јер ћ е  он ту свакојако зло   употребити, а при томе још т морам вам   кнеж е р е ћ и  отворено, да ваш пачин управе,   задаје озбиљну бригу силбма, које су приз-   нале полунезависност Србвје.» — Овај је израз Милоша у  срце джрнуо   II здо је звонио у  ушима гоеподара ју -   начне Србије. Но он вмаде велику власт   н ад собом самвм; евоју је задаћу он већ   напред расудио, те зато одговори он еа свим   тихо и лагано; § 160 «Оно се може само злоупотребити, што   коме не припада, како би дакле народ срп-   ски оно злоупотребити могао, што он сам   по ежди права свогаужжва? —  Садање уре-   ]^ење држим да им се допада, кад оста-   Еише пушку, а мотике се прихватжше,» —   Жахмуд оеети удар. — «Е н еж е!»—  одговори он жжво' „ваш а   установлења имају у  себи такове основе,   које поткопавају власт владатељску, за коју   свж Бладарж старају ее, да ју у  рукама ево-   јима одрже. Ја ее виджм прину^ен вама прж-   метптж, да околне сжле а наротпто пак по-   кровитељствујућа сила Србжје, имаде право   совјета у  оном; што се тите оног узајмног   жнтереса, који Је уговорима мира освећен.» —   — ^„Ја се неопомпњем“ — рекне Мжлош   вждом сумњајућжм „ —  да еам ја икад как-   ве уговоре мира са другим силама осжм јед- не високе порте —  п р ав ж о .......... И Ја мис- лим да СрбиЈа те уговоре, коЈе Је она са   блиетателном портом заклучжла —  савесно   жепуњ ава.“ —§ 161 (И ) „Слово престолно, које сте вп у  скуп-   штинн 1 6 . Фебруара т. г. народу говори-   ли» —  настави Махмуд —  „ било је предже-   том љуте критике, од стране тжх спла.» — „Но ми немамо да расправљано нншта   са тим силама ?» —  пржмети Милош смеш е-   ћ и  се. И султан, без да одговори на ово пи-   тање и лукаву досконицу, која је на њега   управљена, наетавп са нестрпљењем, за које   Милош није имао вештпне да то принети. «Ово је  престолно слово произвело   живе прЕговоре тих дворова, ус.љед којих   сам ја нужду увиджо, да овај разговор да-   нашњи поведем.» —  „Ја незнам шта људи разуиевају   под престолнпм говором» —  одговори Милош   лукаво —  „ја незнам да сам што таково   урадио, за које видим да еам оп туж ен !   Може битд да ти људн запињ у за онај из-   вештај, ког сам ја великој скупштинп под-   н ео . Мени је врло жао, што вам сад тај   извештај показатп н е могу, којп сам ја  пе- 162 чатати р о , да ее разда онима од наше бра-   ћ е, коЈи нжсу били на екупштини тој. 1 з   извештаја тог, може ваше веЈшпанетво 'јтзи -  дпти, да он не може никог другог интере-   совати, до — нас саме. „Ал ваша унутарња уређењ а интере-   сују и друге еиле, ако су само такова, да   могу немир и у  њиховој земљи проузрочи-   ти» —  примети султан. Но Жплош без икаквог околишења н а -   стави даље: дВаш е величанство! —  у извештају   томе, ког еам ја великој екупштини поднео,   нема ништа друго; но је описано стањ е, у   ком се дела наша находе, а ово мислим да   опредјељује и сама дужноет владарека исто   тако, као што то опредјељује и дужноет на-   рода; и то је све. Ми остали простаци, ми   се уре|ујем о како најбоље знамо и можемо,   а као што видим направила се вика за   ништа!» Преетавимо ми сад себи, при овоме одго-   вору саме простоте, које се ]е Милош за чудо 163 § прпЕржавати у гео , положај Махмуда, коЈи Је   са укоченим очина гледао осог србијанеког   простака, и видио се да је до крајностп из-   ненађен, —  пак ћемо лако схватити овај   призор, изм еђу ова р а  човека, који се по-   њају а без да се желе разумети и код ког   наученост једнога није могла, просто оштроуи-   ље другог превлаетпти. «К неж е!» —  одговори Султан са гла-   сом врло ублаженим: «Устав, којп сте ви   вашој земљп далж, јеете зајпета много сло-   боднијп од онога што га друге европске зем-   ље имају, а пма и других ствари у  њему,   за које ћ ете ми допустити, да вам иекрено   приметим, да ћ е непогоде на земљу навућп.   Околне се спле боје, да се због тог у р е |е -   ња може код њихових народа жеља породи-   ти, да такова од њих зајишту, што оне   можда неби дати могле. Те силе пете гледе   са узнемирењем, шта се збива но Србији, и   ја сам пм морао обећатп, да ћ у  код вас   кнеже израдити неке промене, које су се в ећ   за нужне припознале.» -  -------- ■ ■ ■............ -  ' < 164 !© = - «Србија је  много слабија» —  рекне   М шош; «него да би икоме на ум ;пасти мог-   ло да њој подражава. Женж је одвећ чудно-   вато, да велжке спле, које шире своја снаж-   на рамена преко толиких милијона разна   народа —  имају још т времена бринути се,   шта ее и у  нашој маленој и сиротој кне-   жевини догађа.» — Султан се није мотао уздржатп, а да   се грохотом не насмеје, ж он није трпио,   да ее околне еиле мешају у нутарња дела   кнежевине, као што то нж Милош допуштао   није. Он је био одвећ задовољан еа упор-   етвом свога вазала противу њих. . . . Но   Турека ее налазила под теретом заштите   Руске, којој је султан лично обвезан био, пак   је с тога морао бар овој сжди колико толи-   ко утинити. Лед је в ећ  пукао био, Жахмуд   сад преетане жзносжти околишење и лукавство   политичко на узор човеку најлукавијем и   најпронжцавајућем, п сад објашњења најпро-   стија, најтачнжја даду Милошу разумети ;  да   савезна сила Турске од ње тражи, да она 16б § по властж лолугосподарства свога принуди   Енеза од Србнје; «да промене своја најно-   вија у р е|ен .а , која садржавају у  себи дема-   гогичка н ач ел а.“ Овом објасн.ен>у надао се је Милош. Он   је већ  изодавна знао, чега се у разговору   придржавати има и он је био у  стању из-   држати сва иепитпвања, без да се у  чем и з-   да. Он је^толико одговорпо судтану: „да ћ е   из општег уверења и особптог лризрења пре-   ма његовом велпчанству у  свему попустити,   што ћ е  се са општпм благом земље слага- т п .‘ «Е неж е!» рекне Жахмуд, заврш ујући   овај знаменити разговор:  «вп нећете у  мени   н аћи  непријатеља оних урећењ а; која се   дају народима као извесно право и паметна   слобода. Знајте дак.ие, да свака ствар има своје време ......... Треба кућу иззидати пре, него што се срушп, да небп под њеним   развалинама пропали. “ После ових речи метне Махмуд руку   своју на чедо, у  мислима задубљен, прпмети 166 опет да Мжлош пепошипно п е д и  у  љега, као   да тиш пом едож  х о ћ е да ехвати смжеао ре-   чи његовпх, те шу емешећи се пријатељски   рече: «Енеже! —  један је Алах велики.. . .   Жпвот човека врло је кратак!“—  и са тим   речша даде знати, да је аудијенцжја сврше-   на. ЖоБОт Махмуда беше заЈиста кратак,   а да изврши дело и славу пожње, за пре-   велике нанере; које је справљао. Ако би та- ко б и л о ........... слава ж част нек Је споме- ну н.еговом. — § 167 Х У Ш . Устав Србије. После овог изјаенењ а и званпнног пп-   тања, отпочну се п званнчни преговори; но   кнез српскп дуго је размпшљавао о предло-   зима онима који су од дивана предЈгоже-   ни били. Руско посланство које се с почет-   ка чинило да у овом послу сано нимогред-   но улогу игра, било је доцније душа свију   преговора и није остало п зм е |у о б е  ове етранке   равнодушно. Једну странку је гањало да иште   Е захтева много; на другу опет тужило се   због њене неумерености н добре воље, а чес-   то стављало се у средину као посредоватељ   ме^у људе, који да су самп себн остављенп   били, много би се боље разумели. У самом делу, ночем се ни о чем није   радило, до ли да се Србији колико је могу-   ћ е мање слсбоде даде. После дугпх дебата,   при којима се Милош стопу за стопом бо- 168г.з'1а рио —  он попусти н обвеже се да ћ е  саиз-   волење н а р о р  српског н ри рби ти  за промене,   што |и х  Је он са Турском већ  утананио. Једном говорећп о Милошу, рекао Је   Махжуд за њега ове ласкаве речи; „Ја н е-   познаЈем човека у данашњем св ету, коЈи бж   шн улпвао вшпе уднвљења п саврш еног по-   верења —  него Милош; који уједно 'ииа без-   пржшерно пронидавж дух, којп ми до данас   нжгда пред очи дошао ниЈе! » — З а  доказ ових осећаја које ну Је   Малош улио, султан га је почастио таковжм   одличиЈама, каква до тог доба у  ТурскоЈ ви-   |е н а  и чувена ниеу била. Он му Је покло-   нио драгоцену сабљу, и поред другог драго ■   ценог оружЈа, добио Је Јошт и два топ а. СвоЈство овпх поклона, произвело Је   највеће учеш ће код Муеулмана. По народним   обичајжша никад правоверни Турчин нпје кау-   рину поклона у оружију давао. По овои да-   клем обжчаЈу, може ее судитж неоцењжва   важност поклона тих; што Јих Је еултан   свош побунжвшем ее робу даробао .......... з _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ __ . — — —   169 Дело ово од особжте је знатностж, ж  бпло је  за целу турсну царевину велика но-   вост. Омладина турска узносила је ову ре-   шителност Махмуда, пљескала је рукама на   ове нове доказе напред ступајуЕег одушевле-   ња, противу овладе глупог сујевјерја, којеје   као морална проказа растварала дружевно   тело жстока. Старе пак прпсталдце и ®ана-   тици турскп бжли су дубоко разјаренп, гле-   дајућн у ОБпм поклонима своје понижење и   довршену пропаст ислама. По повратку С Б О ме из Царпграда, Мп-   лош је почео да у  дело изводп опе промене,   што јих је он у Царпграду са портои уде-   сио. Он се ]е м е |у  тпм јако плашпо,   да ћ е  морати Турској и других уетупака   чинити, јер је знао, да Србија његова нпје   тако снажна, да се са две знаменнте европске   силе у коштац уватитп може, па зато   није ни могао на коцку ставпти своју једва   стечену унутарњ у независноет, неразумнии   противлењем. По свршетку једне године, ово је дело 170  ' свршено бпло. У овим делима налази се духа,   разума п обзпра на будућност, који карак-   териш у сва дела Милошевих установа. Цело-   кудна организација Србије, после савршеног мира, била је органпзација оружаљ а.........Уго- ворн сад у  Цариграду довршени, нису ову   танку спомиљали . , . . . ваљда се тамо није   могло за све сетити. Но Милош није бпо   онај човек, ко]и за добро земље неби пову-   као корист, из те несмотрености. Нов устав на овим основама био је 2 3 .   Фебруара 1 8 3 7 .  у Београду у пржеуству па-   ш е обнародован, којж је као комесар блиста-   телне порте, народу иети раетумачивао, и   народ га је  после на сва веееља своја звао. Устав овај нетреба из вида изгубити,   ваља свакако мало из ближе са љжм се   упознатж. Ово су главна определења њ егова: 1 . Устројење мннжстарства у четири   оделељ а: унутарљ е, правосудно, Финанпиеко   н инострано. Министар жностраних дела   извршивао је уједно ж дужностж кнежевског 171 представниЕа; он је у  исто доба био   и његов кабинетсЕи миннстар. Миниетар   унутарних дела, обављао је и дужности ми-   нистра војеног п полиције. Министару Финан-   ције поверена је бжла и трговпна, а  минпе-   тар нравосуђа био је уједно п минпстар   нросвете. 2 . Успостава савјета пз 1 6 . чланова   п једног предсједника, решење његово већп-   ном гласова закључено, кнез мора потврдити. 3. Успостава апелационог суда: овај   се састојп из председника и четжри члана. 4 . Први избор миниетара, председни-   ка совјета п совјетнпка припада кнезу, а он   може само оне изабрати од чиновнпка, који   су  најспоеобнијп и најчеетитијп, п којп пмају   поверења у народу. 5 . Чпн миниетра председника, један   је иети са чином дивизпјоног ђ ен ерал а; чин   пак совјетнпка и предсједника апелационог   суда, једнак је са чином пуковнпка. 6 . Земља цела подељена је на 1 7 .   окружја; већа окружја подчињена су наче- 172 онпку пукоБНжку, а шања нанеонпку подпу-   ковнику. 7 . Званнчнпцп државнп подељени су у   1 1 . класа, Првп ред: садржава днвнзионог   |е н ер а л а  с платом од 3 0 0 0  талпра. Други   р е д :  |енерал-м ајора са платои 2 5 0 0  тали-   ра. ТреПи р ед: пукоБНпка са платом 2 .0 0 0   талира, и. т. д. по разредима. 8 . Енежева плата износи годлшње:   2 0 0 .0 0 0  Фор. у сребру. 9 . АрхијепиекопсБа плата је 6 0 0 0  ф.— а  Епископска 4 0 0 0  ф. ЧпноБНИци немогу бити збаиенп' без   претходне оеуде. Напредовање њиово бпва по   реду и чину старешинства. Свако село само   себи бира старешине, који уједно и неки део по-   р еза  одмеравају и скупљаЈу; они сами руку-   ју и благајном општинском. Сваки плаћа по-   рез по своме имању, а оиштине имаду пра-   Б О  своја непокретна добра саме под закуп   даватп, лична слобода свију гра!ђана про-   глашена је, сопственоет њихова неприкосно- 173 вена је и сваки може са њоме по својој во-   љи располагати. Еулук је укжнут. — За издржавање кнежево и његове по-   роджце, било је с почетка одре]^ено 3 0 0 .0 0 0   ф. —  из обзира на његове велжке трошко-   ве и госбе, које је он чпнио. Жилош је пак   нашао, да је то м ного: „Доста је  велн он   2 0 0 .0 0 0  Ф. —  јер п то бп већ  много би-   ло, кад не бих од тог новца и милостпње   д е л и о .» ----------------- Ето оваки су бплж основп устава срп-   ског од године 1 8 3 7 . Нпје ли иетина, да је врдо чудновато,   кад овај чин пред очима стојећи, овај устав   такав, какав је  на пожекавање етраних сжла   прераћен —  сравнпмо са пројектом, ког је   Милош народној скупштпнп г о д : 1 8 2 5 . пред-   дожжо; а оеобито, кад ова дбла која највећу   важност имају и јако у очп падају —  срав-   нжмо са оним клеветама, које су год: 1 8 3 9 .   на кнеза Милоша просуте. — 174 -С < ?^? Х ЕК . Сплетка страних сила. Окодне с и е  ниеу бнле позване да п р е-   гледе уетав, који је био у Београду обнаро-   дован. Оне су еадржину љегову дознале пре-   Ео својих посЈганива у  оно исто доба, кад и   они, који су жртва биди уетава тог. Ш та   више говорило се, да еу неки и неки и за   овај уетав жеетили се, јер су га сувише за   демократеког с м а т р а и , жа да је већ  и од-   вжше оеакаћен био. Но сиЈге су нашле за   добро пржмити дело за евршено, 'задржавају-   ћ и  себи право, да при првој пржлици која   им се даде, отупају еве оне коржсти, што   отуда за њих произжћу. Од тог доба наћж   ћемо час једну чае другу сжлу, гди се ово-   га начела верно прждржава. Пре свега морамо овде ону љутину   споменути, којом 1е и саи руеки мжнжетар у с-   кипио бжо, кад је чуо: да је Мжлош Ферман 17 б ■ § § онај од 1 8 В 0  год: који га за  насљедног   кнеза од Србије поставља, народној скуп-   ш тини на потврђење поднео. До тог доба и   сам имлераторски кабжнет држао је, да од   Милоша као и од господара Влашке и Мол-   даве, може правити о р у |е  посдушно за сво-   је намере. Но овај поступак јасно је пока-   зао; да Милош н ећ е за живот м а в е своје,   да се одрене извора своје власти и да је   готов у свако доба одбпти сваку тптулу, ко-   ју бп покушавалп да му је наметну. Сад је   дакле требало да оптужен буде, због тешке   неблаго дарностп према Руспји, која је мис-   лжла плп боље рећп, нпје престајала љ ега   ув ер ав атп ; да је она задобпла право на веч-   н у њ егову неблагодарност, а то ево како:   Еад су Срби под Мплошем ступилп бп-   ли у прегоБоре са Турском, да бп од ове за-   добили своју независност. Онп су, што се   признатп мора у  посланству руском у  Цари-   граду имали велпку потпору. Ово нпје Ру-   сија можда с тога чпнпла, што је волела   Србе, већ  што је под видом потпоре поду- 1761 ппрала испод руке Србе и остаже хржшћане,   који подјармљени желамом стењу, да само   прплику добије, истакнути ее за њихову за -   штжтнжцу, да нх хжм за свакж покушај свој   као оруђе своје познжје употребити може. Да је Руеија управ лнцем она већ   предеказана снага, која ћ е  Турке кад тад на   ону страну БосФора претератж, то данас сва-   ко впди; јер она по Турекој тако вешто и   сжгурно изравњава све стазе, да на дан про-   пастж Туреке повторити шоже оне знамените   речи Бурбона од год: 1 8 1 4 . «Нема вжше   доли само једног човека у Цариграду. “ — Да ово пак постигне Руеија мора се   упознатж и угњезджтж код свију народа,   који у  свези сачињавају јевропску Турску— она   мора њи навикнути^ да виде како се она   меша, у  њихова дела да н а |у  у министримарус-   ким, било уЦаржградуилиу каквој другој држави   своје посреднике, чија важност јако претеже   вамерилу њжхове судбе. Тако Је радила у  Мол-   давији и Влашкој, а тако је нагла радити и 177 (12) у  погледу Србије, све једнако у заи ен у сво-   јих добрих усЈгуга. Но Руеија је напиа у  Малошу новека,   ноЈи је врло мало расноложен бно, да ваада   у  смислу жеље кабннета руског, и да излеку-   је да се руски конзул на нрају онпх слиеа   подпнеује, које је он епремао, да народ свој   подигне на један степен впсине са осталим   народима европскам. Он као глава народа   свога нмао је пред отима само пнтересе свог   народа, знао је само за једну Туреку, која   је полугосподар над њпм бпла, а нпје трнио   нп да се она и з м е |у  њ ега и незадовољнжх   бојара пача. Он је држао, да је тај уплпв   РусЕЈе по Србију ш тетан. Милош је с кроз   познавао Русију а тачно је  одбио суму бла-   годарности, коју Јој дуг}'је. А зато није   био веблагодаран Русији, јер није био глуп. Еако Русијц буде доказано, да н е ћ е  мо-   ћ п  овај челични карактер за  руком својом   савити, који није нагињао ни за превару   ни лукавство. Она се сад реши да ванред-   ног посланика свог у  Србију пошаље, који 178 ћ е  дншоматским ерететвииа принудити овог   проетака ерпеког, да се Руеији покдони. Не-   могући другтијб Жп 10ша еебж подтинити, еад   она обрне лиет као да он народу своме ело-   боду, коју жу устав даје —  уекраћује. Жмператорскж посланик који је у  Србж-   ју дошао, имао је тај задатак да изврш и; да   Милоша склонж на покорност епрам Русије,   да народу в ећ е право уступи, које му по   уетаву припада. 179- с е д § X X . Простак и дипломата. Кнез Долгоруки дошао ]е; жзненада у   Ерагујевац. У оно доба ништа није бш о   лакше него доћп до Милоша. Један нас пос-   ле свога доласка, посланнк је рускп п о р е о   господару од Србије: «уверен>е високог ува-   жења и благонаклоности од стране његовог   величанетва императора свију Р у с а » . — На које поклонење Милош одговори:   «да он себи за највећу част држи, то жз-   ванредно благоволење— којег је онпредметом—   од стране његовог величанства жмператора   свију Руса —  примити. Затим жзванредни посланик, за  потвр-   дити жскрене осећаје свог господара импе-   ратора, почне одмах с почетка, ад издалека   бројати све велике уелуге, које је Руеија   1 8 3 3 .  год. Србији у делу српске независ-   ности учинила; подсећао Је Милоша на зш - 180 ■ 3 ве услуге, које је Руежја у то доба Србији   учшгала, да задобије од султана то, да хра-   брж и јуначни господар од Србије, буде по-   твр^ен на меету вжеокож које заузжма, ж   прждода: да из евжх тпх узрока Руежја има-   де основа надатп се, да ћ е  се он показати   оданпм ж пржзнателниж спроћу ње. — На ове речи одговори Жждош са свим   тронуто: „Да бж по тож, како то љегово   вжсокопревоеходстБО кнез Долгоруки љега оба-   Б еш |ује, Србија зајиета велике обвезе нрема   Руспји жмала; а што се пржзнаља тжче, ког   је Мжлош сам његовом велжчанству Ц ару   СБжју Руса дужан, то целж жжвот љегов није   довољан, да га жеплати. На ове речи похжта кнез Долторуки, да   сасвим љежно одговори Милошу: „Енеже, ја   сам сретан да вам могу показатж сретство,   којии би моглж жзказати то признаље ваше,   које д^тујете жмператору целе Русжје, вашен   пријатељу и закрилнжку целе Србије, кад би   еамо учжнилж једну услугу, која бж њему   врло пржјатна била.» 181 б «НзегоБО величанство, вждило би са за-  довољством Енеже, а  тако би п приетојноет   са собом доносила, да се ви мало опрезнжјб   према енглеском Еонзулу држпте; ког при-  шапт8ван.а немогу пначе, до за вае штетна   бити.» „Од кога?» — заппта Милош чудећи се. «Е без сумње! —  видите кнеж е“ — на-   стави Долгоруки са чувствон —  „оне беде,   које су савети Енгленске п Францеске на   несретну Пол^ску навукле!» „А ш та је то Францеска и Енгле-   ска?» —  запжта Мжлош смерно. «Ја нисам   ништа ввше до лн један простак, којп за-   јиста незна, шта бпва по свету! —  Ја у   жстини имадем и еувпше посла у отправља-   њ у мојих дужноети, а у оеталом полптика   реченпх земаља можда се ни у каквом случају   не тиче нас. Ја неморам имати одношаја   с ниским, до еа једном Турском мојим полу-   господарем!» — • Долгорукн осетио је врло добро, да је   Милош помоћу СБог прптворног проетачења§ 182 у  овом вешто израчунаном одговору, пута   нашао ћ утећки прећи Русжју, а да је тжн   њој право оно несто означко, које она у   нжсли његови заузжма. Но псчем њему није   нрилжчЕло срчбу своју показати, то настави   он даље са гласом одобрења. „Ви мудро поступате к н еж е!  —  Но   његово велжчанство мој најмжлоетивији гое-   подар јесте једжнж и најжскренији пријатељ   султана, и то је управо баш са овлашће-   њем његовим учињено, што сам ја овамо   дош ао, да вае запросим за ваше савршено   ловерењ е прела Русији, верној савезници   судтана, и вае позивам, да ее дате воджтп   њенжм саветима.» „Е  то је са свим што друго»— у зд а -   не Милош. —  Кад је тако, а оно еултан мо-   ра таки 0 свем том извештен бити, а и знати   мора све шоје одношаје, које имам с вама,   све му то ја  писати морам. А мислим, да ћ е   ваше Бжсокопревасходство наћи без сум-   ње да је  то пржстојно!» — 183 Овај нешто подсмехом смешанп одго-   Бор збунп мало отменог поеланпка. Он је   мислио, да врло лака посла има са једнин   српским простаком. Сад му поче замерати што   га види тако вештог и способног и преко свег тог смелог...........Русија је  врло добро зн ала, да Србија пмаде свог интереса са   портом у савезу бити, —  но није хтела нп-   како допуетитп, да Србија буде Турској тако   слепо одана и подпин.ена мпслећп, да кнез   Милош то подчпњење п оданост у истини   држи. У осталом ова непоњатна и екривеаа   пронија, не показује лп зар једним махом,   једним словом праву намеру гоеподара од   Србије, само да откдонп савршену покорноет   своју према Руенји? Он нпје марпо, 'што ^ће   посланик по тпм речпма и њ егове унутарњ е   осећаје мерити. Сад се н а овај одговор Мплошев гордп   дипломата разљути и почне другим ал запо-   ведајућим тоном говорити кнезу Милошу ; «Помислите ви к н еж е!“ —  рекне он са   запетом гордошћу —  „да вп независпте је- 184 дпно еамо од порте, незаборавите, да је   Руспја довољно јака и да има поетављати   кнежеве, да земљом владају, она је  и су -   више јава, да вае може опет поставити на   оно жесто, где сте пре]^е били. . . . Мој Је   узвишени господар он ај:  ком жмате ви за   све благодарити. . . . Ако пак ви њ ега у   иетинж само заборавжте, .то онда зависж   само од љ егове воље, да вас пош аљ е у Си-   бирију, да тамо као марвжнне ум рете!» — На овај неугла|енж  и сурови израж ај,   етари пастир и јунак ерпсЕи, етане гордо   пред велиЕог гоеподина Руса и охоло рене   му са изразом који ее лако опжеати неда : «Господине! ја  оам сео на престо од   Србжје вољом и гдаеом од три нжлжјуна људи   који се не боје никог до Бога јединог. То   нетреба нико да заборави, да док је мени   мог народа дотле ме није ни бриге! —   Знате Јш ко еебж припиеује силу, да ме је   на ово место узвжежо ? —  Тај сам ја, и ја   нећу трпнти: да жтко овамо долази, да у   мојој кући наерНе на мене. Ако ви желите 185 да место нене Србжјом владате, а вж јавите   се прво народу, нек вас он избере и потом   донесите ми Ферман од порте, којом ме са   достојанства кпежевског збаца, да се ја одавде   уклоним!“— „Но, мој к н еж е!“ живо. рекне лакомпе-   денж поеланик —  пНије о томе говора, вж   се за себе бојите без сваког узрока!“ . . . —  „Не господине, разумнте ме, ја ее   НЕКога до Бога једног неплгш им !»—  упадне   му Милош у рет са негодовааем. «Мој љубезни Кнеже, ја вам и опет   р (ћ н  морам, да нисам нвкаквог другог уз-   рока радн овамо послат, но да вас обавеетим   0 в атлм  сопственпм жнтересиша. као п да   утврджм вашу власт, коју мој господар ие-   крено одржатп жели и сашо у овом погледу   желило је његово величанетво, ваша лично   доставити упутства, која само вашој особи   од користи бити шогу. Енеже! —  донешено   је моме узвпшевом господару до знања, да   се неки високи достојпици вашег спјателетва   туже на ваша насиља, која на то теже, да 186 § униште ону Блает, коју је љпма устав дао.......... Његово величанство мисли, да би Би може битп добро ураджли, кад би ее   држали строго устава, како би тжм нанжном   избегли увек ненрпјатне противности. “ — «Госнодине !ја неотимамничијувлает“ —   одговорп хладнокрвно Милош; „и верујте ми,   да ниЈе ни од крг зависило, до од мене еа-   мог, да врховну власт без ичије контроле   Езвршујем. —  Нзш е установе нпсу постале   другчије, доли еретством моје једине воље,   а ја ћ у  Је уверенп будите С Ев дотле нео-   крљену одржати, док седео будем на месту   ОБом, које ми је народ мој поверио. Ја нећу   тр п н ти »— гоБораше он са одушевлељем— „да   некп чланоБи владе моје, иодговорени од   мојих непријател>а и злим задахнути, од ее-   бе самог, мало по мало присвајају себи моЈу   врховву власт, која је мени од народа   дата.» — «Цару је моме за извеено“ —  рече   поеланик —  „доетављено да народ ерпекж   жели и ш пте слободу законску ширу у смислу 187 управе, и његово Је велипанство зановедило   нени, да вас наронито позовем, да у овон   смислу попуетжте праведном захтеву њ еговом,   Еом нећете без опаеностж протжвстати ! “ — Овде је сад ељедовало Ј едн о ^'од оних   немилжх пржзора, којем је немогућ.е пером   израза датн. Милоп! се уеправи ћ.утећж и скрштенжм   рукана гледао је подуго оштро поеланпка   руеког, истера му црвен на лжце њ егов о, и   пошто га се дуго нагледао, којп је уз про-   зор један као прекован етајао, рете му са   свим тихо и мж рно; „Господине! —  народ моЈ од мене ниш-   та не тражи, јер он добро знаде, да сам му   ја један веран остао, да сам ја п народ јед-   но тел о; он зна врло добро п то, да он осим   мене једног, другог нпког више нема, којп би њега и слободу његову бранпо ................ Истжна је цела, јер ја тајпти н е ћ у ; да се ја ово   већ  годжну дана са советницима мојим за-   нимам 0 делу, тичућп се оних наредаба 188§ 0 војвма вж говорите. Но знајте, да сам ја   већ  те наредбе још т н ре несец дана под-   са п и о  ж вздао, а ви ћ ете од овжх нареда-   ба наћи пренпее, код ионзула Енглееког и   Аустржјеког, а мора се наћи ж у  вашем   н он зул ату.» — Ж  са пржЕлољешем пуног достојанства   даде поглавар Србије жзванредном посланику   познатж, да је ауджјенција већ свршена. 189 XXI. Совјет и оставка Милошева. Кнез Долгорукж видећи, да кнеза од   Србије нш им ' застраш итн није могао, да га   приволе дошаптавању руеком поклонитп се;   намери другим начином и срететвом, да уплив   Руеије у  Србији подигне. Српска ариетокрапија, која је већ  била   камен потстицања противу правитељетва —   послужи му за потпору. Сујбту и чаетољу-   бива потраживања њезина прибравшп, створи   она у Србијп једну странку, која је Русији   слепо одана бпла, јер кнез Жилош нпје доз-   вољавао бољарима својима никаквих личних   сталних препмућетва, да прелазе с имена на   име и с рода на род, те је због тога и   Русија на брзо бројала у недри самог сена-   та неколико евојих приетадица. Синови Еара-   ђ о р |а  седили су у Петрограду, гди су. се   ваепитавали. Еабжнет руски, рачунајући на 190 § ЉЕХово Еме, које је у народу познато бжло, пошаље н х  у  Србнју ........... На огњишту Милошевож грејао се агент рускн у лнцу   ваепитатеља Зорнћа. Ј вжсоким званжјажа   у  војецж и на евиж странаиа, ииада је она   тајне уходе, којлма је нарутено 6н.1 0ј да  доказују кориетп, које Србаја од уплнва   руеког пмати може. Неки опет бољари српекп, повукли еу   канал од црног мора до срца Србије, место   да су га од школе и кућа својих у цркву   отворили. Тражили су да им порта судн и   нитко другп у земља, како би тако са Мп-   лошем у спореду били. Сам пак нејасни п   дволичнж превод уетава давао пм је повода   за то. ЈуеуФ-паша који је устав преводио   рекао је  у 1 7 . таици; „да еовјетнжци немогу   бжти с батени, док неби што погрешжлж   противу закона земље, или виеоке порте» —   а  превод Петронијевића глаеио је: «да се   совјетници е бацжтн немогу, док се недокаж.е   код виеоке порте, да су што погреш или.» —   Те кад ее у томе неспоразумљеље догогило, 191 и кад су в е ћ  неки бољари српскж наглп у   Петро град, а некп у  Царжград, решп се   Милош да  изашле једну депутацију, п то у   лицу РадичевпВа, Спмића и Вучића до Јусу®-   паш е, да извиде разлику измећу два превода   који је бољи. Но кад је та деиутација ЈусиФ-   паш и претстала, он је на питање Симжћа:   «који је од та р а  превода праБилнпји?»—   одговорио: Ако волите да од порте завиеите   онда је боље у  Цариграду п реведено; а  ако   ли то н ећ ете, а оно је овај бољи, који сам   ја п р ев ео!“ — Српекп изасланици ма да су в и р л и ,   да је ж сам ЈуеуФ-паша као Турчпн бољи   показао за Србина, него ли што су самп   Срби за себе, пристану на превод цариградски,   затаје од Милоша изказ ЈусуФОв и њега   самог доведу до тога, да је и он сам тај   превод као правилан примио, и тако сами   српски великаши отворише широм врата, да   се Турска и Руска у српска унутарња дела   слободно мешати могу. 192 М е|у  самим пак народом било је та-   Б о|ер незадовољнпка, но народ се није тако   лако дао завеети, нн на руску ни на турску   страну. Прп свем том, како је народ оставио   пушку, а латпо се мотпке, видило ее јаено,   да дотле, докле опет неостави мотпку, а   пушке се лати —  нирно се радити може   на започетом поелу. Познато нам је шта ее збило у каби- нету код Махмуда..............Познати су нам и назори руски о оном преетолном сдову,   за  које је рекла, да ноеи собом установе   демагогичне. Но еад ћ е  Русија да се одриче   своји стари погрешака; сад ћ е се она иетаВи   за народног бранитеља и постаће прекомерно   у т у |о ј земљи слободоумна. Ждемо да видимо. Русија сад н а |е , да кнез Милош неза-   конито стешњава јавну слободу народа. Она   га оптужује тајно, да сваким даном злоупо-   требљава власт, која је уставом дана разним   гравама нравитељства, и да на то смера   да се мало по мало дочепа самовласти. 193 (13) За ове оптужбе —  које су бољари   његови Русвји доставили п за постуиањ е ове   противу њему —  Милош преко иекрендх   својжх пријатеља дозна, и он пдане гњевом   прена Руспји и њеном посланику, којж је   тобож да Србију види по народу путовао, а   у стварп за то,, да народ за  Русију задоби-   је. Да се Мижош у  томе елутају потужи еа-   моме руском или турскои двору —  бидо би   непаметно; јер онда сва докази невреде нжш-   та, гди се удари у нраву дају. Он постане   сад сасвпм равнодушан и својом хладноћом   даде познатп свима онима, који зеаљ у испод   његових ногу рнју да у евему има бодро   око, и на све п ева пазп. • — Таково је уирав бп.го етање етвари у   Србији, кад је Руспја за добро нашла свога   ииператореког поеданпка овамо послати: “ да   пржведе кнеза од Србпје на то, да народу   в ећ у слободу даде п у опште да разнии   гранама правнтељства остави слободно извр-   ш ењ е дела својах, која им по уставу при-   п адају.“ —  Ова откривења и лукаветва од- 194 мах су ло народу раеута била. а н нримље-   на су са радош ћу од оних људи, који еу не-   радо сноежди тадаљу владу, Вучић, Петро-   нијевић и Спмић, бплж су душа ових неза-   довољника, на ма да је Мпиош отЕнеким ер-   цем одан бпо своме народу, ипак одбијајз'ћи   ову навалу од себе, која је пшла на то,   да љегову власт у  своје руке преотме,   прп СБОј својој строгости еузбити ипје могао.   Императореком агенту и паши београдском   сад је већ  лако било да пронађу пута, уетро-   јити олигархијеку опозпцију и оборити овог   иовека, који је доета незгодан иравац зау-   зео био, јер није трпио да му се ико у  љ е-   гове поелове меша. 1з свега овога види се јаено, да је за -   пера која је супрот Мжлоша удешена била   јако разграната и да потпоре своје налази   у  Русији и Турској. Ови људи ниеу тинили   то зло зато, што им ее допадало да тако   раде, в е ћ  што су пеето занешени били   страсним жељама својииа, и оно су радили   што радити нжсу морали. Руеија имала је без п— ------------------------------------------------------------- — ------------------------------------- ----------------------------------------- 195 сваке суш ае велики интерес, да Србжју за   себе задобпје, а Турска налазила је опет жн-   тересе своје у  томе, што је сваком пржлж-   ком могла совјетнике противу кнеза нотетре-   каватЕ и отуд што за себе отупати. Оне су   обе на овош путу ударжле на једну пренону   н ту еу оборпле, а тпм су п улогу своју   добро одиграле.» Но дад је новек тако снажан, да шоже   пржзнати ж изнети п оно што нжје, онда   треба имати бар толпко искреностж п одваж-   ностп; да ее не лаћа оружпја подлости и   лажи. Непоштено је што су уетавобранп-   тељи по целој Европп разнелж бжлж: «да је   Мплош худа будала, да је жзневерио народно   дело, за  које је толжко нута бжо жртвовао   жжвот евој, који се сав светлж од красних и   родољубиБих дела.» —  Т р еба бжти пош тени   нризнати оно, што је један совјетник јавно   р ек ао; „Нишха нае брате није друго про-   тиву кнеза Милоша изазвало, већ ј е р н о   то; што је  допустио да се угојино, а није   дао, да нам се кожа распусти. Он је ста- 196-с<г^ јао жељана напшиа на путу, нжсно га моралж   уклонитиР — За оваки иекрен изражај морали бж,   ако ни зашто друго и Турекој и Руекој бла-   годарнж бжти, што нжеу још т горе шта   урадиле ............. Доказано је зајиста; да Милош није   Емао вере у  Руеију. —  Он се впше бојао   Русије него Турске. Ово је њојзи доказано   бжло и она је морала пћи на то, да прона-   | е  начина и ерететва да га обори, жз Срби-   је истиене ж ту своје интересе опет да   успоетави. Еад се је  до овог жалосног стања дошло,   до ове етаре жалбе, која потиње јошт од вре-   мена Е ара-ђор |евог, господар од Србије м о-   рао је употребитж јошт једжно ерететво, које   н у је  заостало бждо, да спасе еебе и земљу   своју. Он намери н е д а  обори устав ни совјет,   но да из средине овог прогони палигоре,   који су одани били протународним жнтерееина   и да их замене људжма, који су за благо   отачбине заузети. У овом подузећу није 197 § <3 ншпта народу свом еагренаио, д о и  једнно   т о :  «што је  сувпше штедио људе, који му   не могоше опростити што је више њих. Милош који је окружен народом својим,   а са оружјем у  руци за трпдееет година   СБОје непријатеље побеђивао —  пао је у   овој политпчкој бордп с главе на гљаву, јер   је српека аристокрација, која је у  свим гра-   нама правитељства еедила и налазила под-   поре и заш тпте у Русији и Туркој. Ево тнх несретних д о га |а ја , који прет-   ходиш е оставки Жилошевој и оној жалосној   драми српској, која ]е после у Србији оди-   гр ав ан а: Почасно обновдење еов|ета било је већ   закључено у општем договору. Но Русија,   која је евоје батерије запете држала, преду-   преди ову високу п епасоносну намеру, која   је  ишла за тим; да спасе отачбпну. Поткуп-   љивањем добила је она већину присталица   својих у совјету. Они еовјетници, који виде-   ш е да ћ е  избаченж бити, почну сад на сва   уста впкати: „да је повре^ен устав и оду. 198 Ш > = ' пру се виеочајшем оном завључку, да се   совјет обнови. “ —  Сенат ослањајућп се на   Русију и Турску изјаени се, да је он једина   изврш ујућа Бдает у земљи. Сад и Милош увиди, да је завера ова,   која је кроз толико година са стране пот-   помагана, са свим дозреда. Он виде и то,   да се одузимаљем изврш ујуће влаети од њега   на то иде, да се њему остави еамо назови   власт, те да би он морао бжти подлога ево-   га руско-турског парламента. Да је Милош овог пута хтео издајица-   ма да се освети, он ,је могао народ позва-   ти да им еуди; но он Је то за нодло   сматрао. На први глас, који је у народ о раепри   О Е О ј доспео, народ је гњевом букнуо и јед-   ног дана множина народа опколи конак, гди   је Мидош жиБио, из гласа в и ч у ћ и :  “ Да   живи Мжлош, да живи отац и пријатељ на-   р од а!“ —  1  кад се Милош пред народом   показа подиже се наједаред страховита в и к а :   «Доле са еовјетом! —  доле са  издајицама: 199 — - е К русЕО-туреким! ....  Смрт издајнцам аИ !. . . ,   Овај тренутак Жидош је требао употребпти,   но он се усЕОлеба. Њ ему одани пријатељн   и друговп, који су с њиме бојак биди, пре-   лагаш е му тог вечера: „да ее на народ по-   зове, да њега пнта х о1 е лп он дозволпти, да   порта суди совјетницима а не кнез д  онп— па   да тога ради опет на ново оружје у  руке   узме. “ —  Но Мплош ово одбије. „Ја знам —  рекао је он пријатељима   својима, да ћ е  народ самном бити и да ћ е   уз мене стојати; но у овом новом боју не   треба да се преваримо. Место са једнии не-   пријатељем, ми се морамо битп са двојицом.   Кабинет руски н ећ е дозволити, да му зрно оно,   које је двадесет година сејато —  сад у   жетви нспод руке пропадне и изм акне!  —  Он   ћ е  принудитп порту да ее и она оружаном   руком умеша под видом успоетаве мира, п   ми бнтако два непрпјатеља на врату ималп. “ — хПорта ћ е на двоје размпшљати, рек-   ну му ови, пре него што бпк наново оружје 'Д 200 §протжву нас узежа; она нора еатуватн он ај   стара сполен.® «Порта се мора покорити бнту, који је   на њу зам ахнут!» прнхвати Жиаош саеш ећж   с е ;  «Ми можемо иетина неко време одпор   датп, ами зацело побеђенп бити морамо,   па ко се ухватп еа оружјем у  руци, тај бж   огаашен био за издајника отапбжне и постао   бж жзнова роб —  а народ, који бж се из-   нова потрудпо, да остане у евојој к^'ћж сан   свој посподар, жзгубжо бж и оно што сад   има. Ја сам то добро размиелжо! —  Треба   ту етвар отложити до тог времена, које мис-   лжм да нпје далеко, где ћ е  рука победите-   ља жестоко своје приста. 1жце притискивати,   а онж ћ е  тада сами доћж и тражи ћ е  од   нае заштите. До тог часа ваља притекати !» Овако зазорно ж  озби. 1вно држање на-   рода узнемирило је еовјетнжке. У прах су   пали, кад еу туди где народ разилазећи се   својим кућама, јавно рете: «да се ником другоме до једном Милошу покоржтж н ећ е!»   —  Пријатељн Милошеви, који још т у совје- 201 § ту седвше употребе ово на корист љ егову,   покажу противницииа грожњу народа и пред-   ложе помирење. У тајној једној сједнпцж еовје-   та буде закључено: „послати кнезу шест со-   вјетнжва од стране умерене, који ћ е код њ е-   га жзраджти нека дозволења и тпме да се   међусобно измире. Они му са тпж предлозима претстану. «Допустити ш то?» одговорп Жилош «до-   пустити сваком захтеву партаје руско-турске   која већпном  седи у совјзту?“ — «Господару! —  давајући ви пзвршу^-   ју ћ у  влает у руке совјету, остављате себи   кнежевско преимућство противити ^е сваком   њиховом протузакоБитом иступлењу, а овако   их лако на дужност њихову повратити мо-   ж ете, ако се од ове удале!» — Милош е макне раменп и рекне сме-   ш ећи с е :  „Знате лп шта ћ е  остати, ако   дам изврш ујућу власт совјету у руке? —   В и  сте поштенп, прости п преваренп људи:   остаће ми дрвена еабља у руци, да њоме   децу плашим. Менп се непристоји да будем 202'9 1 а ->кжп на каажевском престолу, ја се нисам   крвио да будем подлога сплеткама, да предан   у  сачување браћу и слободу њину издајица-   ма, који су се дали за паре продати. Кажи-   те то од моје стране совјету!“ Па шта сте дакле намерни ви учинити   запитају га ови ? „Пма за гдекоје људе један човек у   Србији сувЕше “ одговори Милош смешећи   се. Ја ћ у  ее повући натраг са мојом поро-   днцом; то је сретство за измирити све “ —   придода он са подсмевајућим се простачењем. Ови одговори донешени совјету доведу   га у највећу забуну. Надали су се да ћ е   умирити лава, а он им ево из руку из- миче...... М е |у  тжм да лж би народ, ова у полБТици честа прегача, ладнокрвно гледао,   кано са престола силази онај, кога је он   поставио, ж који је за сво време његово   поверењ е уживао. Но нико нжје у  народу   на то мислио. Сенат таки пошаље скоротече у Петро-   град и Цариград, који обојим дворовима до 203 Г- знања доетаве упорство Милошево п његову   намеру, која њжх страхом и ужасом жзпуњ ава;   јер су врдо добро зпали, да народ у Србпјп   нешто значи, као што је то Милош једном   приликом мннпетру руском Рикману рекао. Код оба двора намера Шилошева на-   чинпла је велину забуну. Пскључење поро-   дице Обреновића са српеког преетола, била   би нова смеша оннх још т недовршених за-   плета на истоку. После дужег саветовањ а пошаље кабп-   нет руеки совјету српском заповест: „Ако   В1плош остане при намери својој, да такп   најстаријег спна Милошевог Милана, за на-   сљеднога кнеза од Србије у  место оца про-   гласе.“ На ово је п порта своје саизволење   дала. То се п збило. —  Милош нпје хотео   од даног му права народњег ни за длаку   попустити. Јошт као Бладајућп кнез од Србжје   отиде Милош у совјет —  акт његове оставке   већ  је  готов био. Спн његов Мијајло од 1 6 . 204-«ла[ -с<ш <3 година, потпише га у име оца свог, јер   Милош, овај јуначки вођ српеки, овај дубо-   ки политжпар и искусви законодавац, товек   у  ком су се све способности великог   владара слиле нп ппсати није знао. Ово је  зајиста што најтудноватије на   свету, које кад пују на^чешаци света,   они очајавати могу. Ово тако важно дело,   које је жогло целу земљу у ватру п крв   претворпти. а за које благодарност буди   ономе, који се је жртвовао овим магвовенпм   Ентересима, свршило се ако не баш ширно,   а  оно без крви. Ероз лријатеље своје даде   Жилош народу обзнанити; «да је о н  оставку   на кнежевском достојанству из сопствене   побуде дао и да од послушности њжхове,   зави си  будућа судба отачбине, и да он   остављ ајући на престолу сина свог и супру-   гу своју, који су њима исто тако, као и   он мили и драги, ако и на страни, остаје   опет м е |у  својим народом. Да последњег часа држање његово би-   ло је пуно достојанства и благсродства. Еад 205 је  в е ћ  све спремно било, он отиде ноћу жз   Србије и то пре једног дана, нег што је   одлазак његов у званипним новинама огла-   шен био, да се склони од жалоети, коју је   народ за њжм имао. Владање Ењегиње Љ убице, у  овим да-   нпма великог иекушења било је пудо м уж ан-   ствено; беше одана и ономе, ком би ииала   право пребацитп неправде, које у  ерце ди-   рају. Ми ћемо те неправде м ало пас в и р т п .   Увек присебж — ■  праш тајући се еа својжм   мужем рене м у : « П о |и  сбогом Мидоше у  туђину и   небој се ништа, рачунај на мене; ја ћ у   настојавати, над твојим и н т ер еси м а .. . ,  Ја   н ећ у дати Милоше, да те народ заборави,   и ако само прилике зато добијем, ја  ћ у  те   помоћу његовом опет натраг ме!ђ браћ у   твоју довести.“ — Кнез Милош пао је  сплеткарењем сво-   јих великаша, а не зато што је народу свом   невера био, већ  за  велике труде и заелуге   св оје, које је народу своме учипио. Пао је ' 206 < 5 —  што наје могао рану преболети, да порта   соБЈетницима с у р . Тај пад му на паст елужи,   јер се нпје догодно вољом народа, него вољом   његоБжх великаша, а и овж неупинише то   жз уверења евог, него -што беху машина   т у |о м  рукои во^ена. Жилош је нао не зато   што је законе и обипаје српске крњио,   нег(У што их је од преких промена бранио. Ж алоет је једина та у томе, што је   он у  оставци својој навео, да рад своје   елабости и старости, предаје кнежевско. до-   етојанство своме епну Милану, а ми га после   прогона од 2 7 . лета —  видимо и опет јошт   тако свежа и здрава и евим енлама, за   ерећу народа и ретким даром Бога одарена. 207 §- ^ мб хш. Љубица, њ ени синови Милан и  Мијајло. 1 и  смо у ОБПМ лпстовима видиди, ко-   лико је и како је живо учествовала књеги-   ња Љубица у  борбп за независносх #ви-   дили емо њене грдне напоре на бојпшту, где   је она лицем стајала покрај најхрабријих вој-   ддна —  видили смо како је  она после, кад   се супруг њ ен на преето попео, са образом   могла на страни његовој седити; а то Јошт   н и је све. Кроз цело време Мплошеве уздр-   мане владавине, она је е дана н а дан њему   у  поноК долазпла, њему мудрошћу н чудном   веш тином при управп тако рећп свагда дес-   на рука била. Услуге, које је она делу на-   родњем указала —  велике су. Сваки је живи   њу у народу Бисокоштовао и она је од на-   рода љубљена и обожавана била ието тако,   као н њен супруг, е киме је зајиета уваже-   ње и поверење праведно делила. 208 < г Но ври свем том, ова благородна душа,   морала сб више вута повловити увредама,   које су нанешене бнле њенож супружном пра- ву- Ш та ћем о? —  кадпаш јунак М имш  није   бно у свешу образ савршенства и он је пмао   СБОЈих шана. Земља била је емпрена, поеле   о1их. везикпх ратних напора и великпх вој-   нптЕих трудова, сљедили су н данп одмора.   У овим часовпма мпра, он је себп дозволио   нека задовољетва, која савршено дозвољавају обичаји иеточнв у погледу људи ......... Кажу, да је Жилош' радо глсдао милоснипе ............. Љубица је овнм ноетупком ауж а сво-   га дубоко увређена била; ћутећи сносжла је   увреде те, које су ерце њезино раздираде,   Но у овој души гордој п жеетокој, страенн   валж Еувалв су неиогоду, која беше пово-   дом тако рећи јавне саблазви. Једног дана, ишао је на коњу кнез   Милош са књегињом Љубицом и млади   своји СЕНОви, окружеп својим најглавнијим   великодостоЈницвма, на велику годишњу 209 (14 )-св1: § скупштину, где су се у приеуству народа   сва деда расправљала. У свату ову упдела се била и једна   Милошева малоснжца. Жало по мало одвојж   се она од свите ж у спореди се уз младе   кнежеве Милана и Мијајла, који су  Милошу   с лева бвди, те је пшла у иетој динија са   владајућом породицом. «Н атраг! » —  позппе горопадно хра-   бра Љубица мнлоснпцж, немогући в ећ  дуже   гњев свој одржатп. Ц рне отж њ ене необпт-   но су севале. Љубица небуде поелуш ана. Хитра као жуња, ободе коња свог, у   иолукруг оптрпи, тргне пиштољ из еедла   свог ж саспе га у прса супарници својој,   ж затим се врати н а меето своје поред му-   жа свог, па му рете: „Ја сам опрала срамоту, која је вашој   супрузи јавно нанеш ена!» Овај жалоснн призор за мење времена   се Је збио, него што је овде иепричан; који 210 год је познавао халовитост Милошеву, тај   је морао стрепитн за Љубжцу. Но М јТ Јгпш је овои приликом показао,   да у  највишем степену влает жна над самим   собом, у једном магновењу схватао је он сва   призрења, која су му заповедала ћ утати . Ш та ее поеле међу супрузнма дога^а-   ло, *то наи није познато. Толико је само за   извесно, да је Милош у данима евог горког   жскушења, увек благородно срце код евоје   Љубице нашао, жа да је он ово често вре^ао. Е нез Милан није више од трп меееца   после оца свога на преетолу српском седио.   Он по закључеЊу еовјета, свештенства ж апе-   лације није могао кнежевати, јер они у ео-   вјету том на^оше, да он од султана јошт није.   за кнеза потвр^ен, те изме^ј^у себе изабра-   ш е тројицу, да онж нн од ког потвр^ђени   дотле кнезују, док порта Жжлана за к н еза  не   потврди. Но он јадник ову потврду нжје ни до-   чекао. Он је умро у варадину од суве бо-   лести.§ 211 Тугујући горко на мртвој ностељи сина   свог, у тој тешкој жалости својој, није Љу-   бица заборавила, да жма још т једног сина,   као што она за  њ ега говораш е: Чувара пре-   стола оца свога!“ —  Помоћу својж прнјате-   ља удееи она, да како Милан умре —  ови   људи на престол позову другог снна Мило-   ш евог Мијајла, којж је увек жпвио обожаван   у спонену народа. Он је жпвно у Влашкој   код оца свог. Милош нжје дао сжна свог: «Доста је на   једној жртви — ■  одговори о н .“ Супруга његова ппше му ово ппсмо: М и .а  0 ш е ! «Ероз сузе, ноје падају на гроб мог   прворођеног сина Малана . . . . ја вжднм   отачбину наш у. Ако жма једно чевечанско   еретево за еачувати и одржати престод оно-   ме, кога народ зове својим оцем, то је Ми-   лоше, да мн пошљеш сина твог Мпјајла, да   тж чува место твоје. Ако је свети пламен   отачаствољубља оладнпо и изумро у теби, и 212 ако ти очајаваш о будућноети твоје отачби-   не —  онда задржп код себе еина твог Мало-   шб, и ја ћ у  доћи да умрем е вама еаједно   у земљи вечита заточењ а!  “ — Милош цоверп јединца свога Мијајла   својој храброј жени, и совјет га прогласи за   насљедног кнеза од Србије. Но кнез Мијајло, не знајући да у земљу   српску доћп неможе, као што су наметнути   сами собом нашеснжци решили, док га не по-   зову, и то тек онда, кад потврђење од пор-   те дође; незнајући да има других владара у   земљп осим њега, по праву насљ едства из-   да прокламацију на народ, да етупа на преето   као наедедни кнез од Србије, потврда сва   постојећа званија, а мећу тим кад у зеиљу   доће, иотврди и поетојавше намеснжчтво и   даде генералну амнеетију евииа еужњжна. Намесница —  који еу само од њега мог-   ли иматж власт, ову и амнеетжју одбацују,   и цишу своме законитои кнезу; «Ми од порте жмамо Ф ермане; ваш е   наредбе нетребамо, амнестију неуваж авамо.“ 216 Кад је Мпјајло у  зежљу етжгао; њего-   ва мати нигда нж дању нж ноћу није одсту-   пала од њега, ове последње надежде сво-   је. Дрвенжм сажо зидом одељена и раставље-   на од сина свог, бдила је она неуморно и  неутеш но над дели иувара престола она ње-   гова. Њ еног пржеуства евн еу се бојали, ко-   ји су МЕСЛили под именом: кнеза Жијајла вла-   дати, њено жушко посредовање више је нута   збунжло Мијајлове ниннстре. Једног јутра у | е  она у  собу_сина свог   и застане га у том магновењу, кад хтеде да   подпише довишење пореза, којп је   већ утростручен био, од како је Мнлош   отишао. . . . «Један тренутак“ ■ —  рекне она младо-   му човеку, и све је  взгубљено. Ако хоћете   да раджте за непријатеље ваше, п да изла-   жете вме ваше гнуш ању народа, а ви пот-   пксујте тај акт; ал ако мислите да за до-   бро С БО Је Србије радите, као што вам је и   дужност, а ’ ви не потписујте; но заповедите   вашим мпнистрима, некаш тедеинек се поврате б 214 правидема добре економаје, коју је ваш отац   уетаноЕио, и нећете онда бпти прину^ени,   да отимате вз р р у  ваше браће хлеб, кога-   ови знојем лжца свог гар а ђ у ју.“ — 1  С8Д одржа ова побједу над совјетнп-   цпма младога кнеза. Он ее сдважа и непод-   пЕса овај акт, који и вије био совјетом за-   кључен, БО  једЕно од попечитеља унутар-   а е г  и ФинавцЕЈе сачињен. 0  ОБОЈ чудноватој женж, вредно ћ е  бж-   ти, да споменемо речи једног Француеког   научењака, који је вроз Србију иропутовао   Е својим земљацима књегжњу ЈБубину описао. «Како сам дошао у Београд* —  иише   он —  „одмах еан похитао своје иодворење   учпнЕТИ кнезу Жијајлу. Еад сааг кроз варош   пролазио, Б и р о  еам гдекоје војарне болнице,   школу и апсану, које су све по нашем оби-   чају жзидане биле. Ово је било дело кнеза   Жилоша, Еоји је почео пут изображењу кр-   чити. Кола, која су ме довезла у конак (то   је име које ее тамо даје кнежевој палати) 215 § илала су посла да се окрену у аваији, гдн   је трава кроз хрђаву калдрлу прорашћпвала. Ја сам наишао на два стражара, код   једни дрвенп шпрокж мердевпна, које су жие- корака учжнпвшп, доћел у  одаје в.тадајућег   кнеза од Србије. Кнез је млад човек од 1 8 . годжна, ви-   сок, блбд, љубка изгдеда, ионашање му је от-   лично. Зачудпм се кад сам га чуо Францу-   ски говорити. Разговор наш бно ]б кратак,   и ја наскоро прпметим: да правн владалац   није био далеко од нас. У оном магнивењу, кад сам у салу сту-   пио, прпметпо сам гдн се  врата од нобзч-   не еобе отшкринучпе, п оиет тихо затвори-   ш е. Т у је у тој собн становала књегиња   Љ убица. супруга Мнлошева, а матп кнежева. Ја сам замолио и таки еам мидост   добио, да њој представ.ч>еп будем. Ова јунак   жена, која је тако огромну у.догу у ослобо-   ђењ у Србпје играла, прииила ме је срдачно   ж искрено; она је знала да сам ја зато та- 216 мо дошао, да етаље хриш ћана у Бугарекој   жзвиджм. Њено гнушање ж мржња на Туртина   њу је у том мњењу утврдждо, да свзки пра-   ви хржшћанпн не може друктије, в ећ  жр-   зитж на Турке. Она ме је поздравила веома   умжљато ж племенжто, понуднла ме је шта   више, да покрај ње седнем. « Ја знам гоеподине® —  рекне она —  «да   сте вж Француз, и да сте поелати од прави-   тељетва ваш ег, да жзвидите невоље ж да   вжджте, каква насиља Турни жине бедним   хриш ћанима. Ми овде код н ас недопуштамо   жм, да то иине. Радујем се што сте имали   прплжву и сами видитж, како Турци грозно   поетупају према томе кукавном народу. Ви   сигурно писте моглп за све беде ж невоље   тога народа дознати, које он подноеи ; али   ипак држим, да ћ е  од тог што сте ви   сажи виджли и сазнали изображена Јеврона   жмати доста, да сазна ж ч у је.“ „Да сви људж» —  наетави она — «ни-   су жене, или да су бар све жене као ја, ти   бж се Јвуди брзо опросгжли својжх угњетача. 217 Вж сретно живнте у  вашој земљи, на вас   нееме нико насрнути. Ваш е жене и ваше   вћерн нико нес-јие напаетвоватд. Зар вама   нико и никад ннје говорио, шта трпе жене   хриш ћанске на истоку? Зар Срби п Бугари   нису ваша браћа?» — Ово еу саме ренж Љубичине, говорж   тај Француз, али у  стању нису оппсати из-   ражаје лица ове благородне жене и њезин   звонки глас, којпм је то све нзговарала, Кад је из иојих очжју Бидпла, да сам   је потпуно разумео —  она ми се љупко нокло-   ни. — Разговор наш трајао је чнтав оат, и увек   је био жив и раздражен, кад се о етању хриш-   ћ а н а  на нетоку сномињало. Ја еан се бојао   да јој небудем на досади. Прп опроштају   евом кажем јој: да сам у Бечу походио кне-   за Милоша и да је он потпуно здрав. „Нек га Бог мвлостиви пожпви,» рек-   не сна са свим жадостиво п она ме отпус-   ти са велЕчанством, које је еамо једној   књегињн својетвено.---=еМ■ г П8 ххш. Последњи чин у драми српскоЈ. М & ---Непрестано уз престо сина свог етоје-   ћ и  одушевљена Љубица, која је дубобом   проницавош ћу у траг у. 1азида свиша спдет-   пама и намерама непријатељсним, ж као што   се миелити даје, овима је она па путу   била. Непреетано настојавајућж да оеујетж   спаетге, које су подрива. 1е сенку власти вла-   даоцу остављене, борила се је она и вешто   је умела мећусобно неповерење расејати,   м е |у  таЈБВм учегницима оне завере, која је   Мплоша до оетавке довела, и без да се шњима   завадила, она је раепру м е |у  својим непри-   јатељима раеплодила. У последњој бугарСЕој побуди, њена рука   могла се свуда видити. Она је под разним изгово-   рима О Е О  границе путовала, да народу крсто-   носну војну противу Турака приповеда, от- 210 кривала им је сплетке, које еу Милоша прж-   нудиле, да из оталаства свог отиде, и које   су одузеле њима њиховог храброг н неу-   страшивог бранитела. Било да се она надала, да ћ е поводом   побуне бугарске пут прокртптп. своде мужу,   да ее натраг повратж, или да је једино на   то смерала, да угњетене потпомаже ;  евакако   пак извесно је, да она није била без унеш ћа   оних призора Ниша у  распаљеној бугарској   нобуни. Но у овој намери, у којој је она на   то смерала, да општег непрш атељ а храш -   ћанства у забуну доведе, син њ езпн Мијај-   ло није хотео њу јавно ни тајно потпома-   гати; он је  био тако слаб, да јој то аије   одобравао. На потстрекавање својих попечцтељ а,   Жијајло је већ био до те жалосне татке до-   спео, да је  матери својој казао: „Д а ћ е једном од сената прпну^^ен битн, њу под за т -   вор ставити, што потпомажући уетанак Б у- 220 Г8ра, она Езлаже очитој проиаста судбу Ср-   бије.» Љ убвца дубоко ожалошћена речима   овнм, баци дубови и жалосви поглед на   епва свог. д 1  ти зар Еб поњаш твоје н втереее?“   рече ну гласош дубоко клонувшег духа. „Ти   невидЕш  дакле, да те ти људи, што те   ОЕружаБају, тек до прве ирилике трпе на   О БО ш е ирестолу; и да ћ е твоје снисхођењ е   иреша тиранвма, у самжш њиховиш очжша   Мсње значитн, вего јавна саучеш ћа Срба   Бреша брећи  својој, која под туреким јармом   ппш те»!!! — Заплашити нарактер овог рода, било   је нем огуће. Она није па вредлоге њихове   пристајала, да се не меша ни у што, и   они Еојж су јој п р е |е  лретили, нису се сад   смели уеудити, да иретњу своју у дедо   ириведу:  затворити илж насилно жз земље   нрогвати ову жену, коју су браниле .живе   симпатије и поверење варода, то би била   неразумност очевидна, које су унутарње 221- ^ 1 3 ' ствари Србије, до оне жалоене татке довежа,   у Еојој се 1 8 4 3  год. затекла. Пошто су непријатељи Милошевн от-   Елонжли уштив јевропеких сжла у дела њ и-   хова, В И Д И .Т Ж  су они себе доста енажажиа да   могу ослањајућж се на Русију и Турску,   посретствож еовјета изрећи, да се са пре-   стола српског уклони породица Обреновжћа,   у  корнст сжна Еара-^ђорђевог Александра,   којж је бпо руекж питоиац и који је у   Петрограду и васпитан, те Руеијп у  свему   одан био. И ето оно, што је Љубица духом својпк   и наравном: проницавош ћу давно в ећ  нред-   вждила, х оћ е да се иенуни. За пуне иетжр   годвне дана, она је противу сваке своје   лиине онасности, са  отважнош ћу и ностојан-   ством преко сваке похваде бранила јуначки   слободу свога отатаства, и особжтим налором   придржавала је народност своју, која се   крунила под полжтитним ударцпма, који су   из помрпине задавани, и то од оне сжле,   која је ишла на то, да под своју власт 222 § пожори Србију. како би под гвозденим прутом   друге српеке народе прндржаватн могла. На један чеетит ж свестан Србжн не   може Ењегињи Љубнца пребацпти оне побуне,   које је она вжше пута потстицала н а своју   сопствену опасноет, да поврати Жалоша   јединог још те, којж је као што је она јавно   р е м а , кадар бно да поврати земљж евојој   незавнспост ж слободу љ ену. Кад је већ виджда, да је победа њези-   них непријатеља готова, и да су све стазе   уравнате, за  коначну народну пропаст —   она се реши, да ее на народ позове, да јој   овога пута на поноћн буде. Народ се на   гиае њезин подигне. Но у овои поеледњем   судару војпом, који је елабо урећен био од   Енеза Мнјајта, она жена ваљана, пред храбри   своји Србжјанци, вждила је где два њезина ко-   в а  под њом убајбна падају. Оза се је у   боју овои јунатки ако и не уепешно борила. Са овог бојног по.ља, на ком је дело   народно бар са счазом пало, горда Љубица -2.3 упутп своје стопе н а границу аустријску,   без да је у Београд улазила. «Зашном ако срца ш а ш  сине мој Ми-   јајле, ни ТЕО Је ни моје меето нија впше ов-   де, гд е су људи у  стању срамно нас про-   тератп. Бог ж Срби унинић.е остало!“ — I  она —  она је у тућпни уенула, ко-   ја је од зрна пушпавих у толиким биткама пош те^ена бжла................Благородна жена ова, нЕЈе м огла преживити покор тај, понж-   жење Србнје. —  Жалост ју је убжва. ДоЕле год буде родољубивпх поштених   Срца у Србији куцало, нме Жилоша и Љу-   бице, за навек ћ е _  се спомињати. -- 224 X X I V . Свршетан. Пљен народнсг престола кнеза од Ср-   бије Милоша —  довршен ]е. Питомац импе-   раторског кабннета Александер Е ара-ђорЈе-   в и ћ  подигнут је на њега ж постављен је за   в д ад ајућ ег кнеза српског. Но угњетење вла-   сти српеке са етране, са евим је Србима   нееносимо. Жере, којсонж Србжјж приписујууспа-   љују највеће незадовољетво у народу. Људи, који   се по^ општем уверењу држе за  уходе страних   сила, јавно су по улжца вападани, и бивши   Архијепископ београдеки Петар, који је као   кривац унлетен у еплетке, које су кнеза   Жилоша и Мијајла прзстола лишжле —  пред-   шет је данае народне Елетве. Кад је Мжлош из зежље полазио, дала   му је руека влада благоволећи савет, да   оетале дане своје проведе у мнру и задо-   вољетву приватна живота, а народ је срп- 225 ски поеле .27. годжпа на својој св ето—  Аа-   дрејској скупштжаи лжшжо Кара^ђорђа жре-   етола, те је  ожет Милогаа оца отачаства евог   у српску зеиљу за евога кнеза —  досео.