Спустила се ноћ. Блиједа мјесечева свјетлост косимице разасипље се и лелуја по морској пучини; чини се к’о да се с ње непрестанце у ваздух дижу блиједи танки пламенчићи, који негдје у висини ишчезавају. Валићи запљускују обалу, море жамори... Задоцњели пароброд, расвијетљен црвенкастим лампионима, звиждну и онда полако пристајаше уз мост.  На обали ишчекиваше његов долазак неколико носача и два—три гоњача задјенутом палицом иза паса. Агенат паробродарскога друштва држаше у руци снопић још неистргнутих цедуља и стајаше устобочен на самоме крају дугачкога моста. Остала чељад, навикла свакидањим доласцима, шеташе обалом и не обазираше се на пристаниште.  С брода бацише уже и поставише даску. Изиђоше два трговачка агента, неколико Загораца, а за њима, најпослије, свеучилишни ђак Иво Полић.  Она два агента окупише носачи и гоњачи и нагањају се с њима. Иво их обиђе, приђе агенту друштва, поздрави га и замоли да стави у стовариште његов ковчег, док сутра по њ пошаље човјека.  Затим се упути кроз варош. У путу навуче свој прољетни капут што га је носио преко руке. Није се освртао на свијет који пролазаше улицом у присјенку зажганих лампиона, већ журно изиђе из вароши на велики пут, који се је провлачио уз морске увале и најпослије узбрдицом водио у његово родно село.  Мали дио пута једнако се журио, затим успори кораком и пође полакше.  Путем је на махове и застајао, обрнуо би се прама мору и, замишљен, попостао. А у млаком ваздуху, у јасном мору и у благоме пиркању вјетрића, јављало се прољеће. Мјесец нагињаше к западу. Ивин пак осјен удуго се продужио, упоредо га прати и с њиме застаје. Још није замрачило; пољем рекао би да се још повлачи задоцњели дрхтај сива сутона.  Младић се ухватио узбрдице, ну сада одмиче још полагани је. Види се да му се неће да на вријеме стигне својој кући. Враћа се са свеучилишта, утучен и изнемогао, а да није својима ни јавио да ће доћи. Шта ближе приступаше к селу, осјећаше у души јачу чаму и трзавицу. Нагло је пошао на пут, хватајући се тога задњега уточишта као утопљеник сламке. Сада увиђаше да ни то не помаже и безнадно размишљаваше о својој несрећи. Изнад села залазио је мјесец — још је тек вирио иза мрких стабала. Домало све се ствари стапаху, губећи своје одређене облике. Кад стиже к првим кућама, заустави се. Загледа у свјетлост што још тињаше у најгорњој кући поврх цркве, и ослушкиваше дрски лавеж љуте пашчади и пањкање мазгиних звонаца. Нигдје ни жива створа; у селу осјећао се задах уморна живота, и тежачки дах као да избијаше из оних сиромашних потлеушица. Он попође и закрене тијесном уличицом. Из оближње куће зачу људско ркање — и нечије живо гдје трви траву. Мимо њега журно прође чељаде и не јави му се; он се обрну за њим и прослиједи.  Пред својим отвореним двориштем устави се часом, уђе и стаде пред вратима. Удари свом шаком и задрма њима. Домало зачу се ход по кући, неко раствори капке и упита: „Ко је?“  — Марко! Ја сам, отвори!  — Ти... Чекај, одмах!  Низ стубе зачуше се брзи кораци босих ногу. Заструже кракун на вратима.  — Ча је? Како си? Нисмо ти се надали.  — Нијесам имао времена писати. А како је? — Ка’ и увик, добро! Улази!  Иво уђе у кућу, а Марко затвори врата и закракуна. Уза стубе узађоше оба на први таван.  — Ко је то? — зачу се уто из собе женски глас.  — Дошао је Иво, — одговори Марко.  — Бог с тобом! — јави се јаче стара им мајка.  Ето ме удија... Иве, с ким си дошао? — Сам... Ма ни потреба да се дижеш. — Ча ти је? Ваља да ти направим постељу.  У соби шушну слама и шкрипну постеља. Мајка се дигла и одијеваше се. Дотле је Марко упалио свијећу. Врата се отворише. — Иво, синко! Зар си сам дошао?  — Сам, — одазове се Иво, и у исти трен огрлише се. Марко придаде мајци свијећу. — Ја грем спат’, — рече им и оде у своју собицу. Њих двоје узиђоше уза стубе на други таван... Уђоше у чисту, обијељену собицу. Иво раствори стакла и капке. Затим се обрне к мајци, насмије се тек примјетљиво и загледа се у њу. Стара постави свијећу на сто.  — А шта је од оца? — упита он.  — Спава, уморан је. Јеси ли гладан? Хоћеш ли шта јести? — Зануђаше га брижљиво мајка.  — Нијесам... Само сам прижеднио. Донеси ми мало разводњена вина!  — Чекај, чекај!  Старица изиђе и убрзо се поврати, носећи чашу, скленицу вина и, преко руке, чисте, бијеле простираче.  — Ево ти! — рече му благо.  Иво прихвати и наточи. Уто је старица средила постељу. Кад бијаше с послом готова, загледа се у сина.  — Бићеш уморан? Блид си, пој опочини!  И нато тихо изиђе и затвори за собом врата.  Иво наново наточи и сит се напије. Затим се налакти на прозор и, замишљен, стаде гледати у мирну, прољетну ноћ.  Он је више пута у животу у очима осјетио топле сузе. Бијаше меке, осјетљиве природе. Смутио се је кад га је први пут отац од села отргнуо у његовој четрнаестој години и намјестио у С.., у сјемениште, да учи гимназију, па послије да се запони. Чим ду’ну прва зимска бура, осјети самоћу и пустош. По обору сјеменишта у затишју весело се забављаху његови садругови. Он се од осталих одвојио, прислонио се уз оголело стабло и нехотице потекоше му топле сузе нуз блиједо лице...  ...Вјетар фијуче око голих грана, блиједи сунце, и домало спустиће се зимски сутон. Двориштем разлијега се дивљи кикот младости. А њега у грудима нешто тишти, па неће да му даде одахнути. Гледа своје село, бијесну буру што се пуши морском пучином, осјећа зимску студ, а мајка, врсници и весело топло огњиште — далеко су, чак преко мора...  За све пак што му се у сјеменишту, гдје је проживио осам година, бијаше дојадило, ипак је и тада осјетио сузе у очима, кад је изишао из његова дворишта да се више не поврати. Положивши испите зрелости, осјети јачу неодољиву вољу и чежњу за животом. Против очеве воље свуче питомачке хаљине. Честит, надахнут најљепшим мислима, отпутовао је из свога врлетнога краја да се упише на свеучилиште међу слушатеље права. То бијаше први растанак од села кад није осјетио туге. Чињаше му се да иде у познати град, гдје ће да нађе силесију знанаца о којима је он у новинама толико читао, с пријатељима разговарао и за њих се често загријавао.  На колодвору није га нико дочекао. Упаде у омнибус међу остали свијет и сиђе пред хотелом.  Чим се је удесио, изиђе да се прође градом.  Ходаше улицама у којима бијаше највиша врева.  Завириваше у непозната лица. Мишљаше да ће бар кога познати од оних отаџбеника што их је гледао у портретима, по илустрованим листовима.  Ну не наљезе ни на кога од срца. Дојади му се и то ходање, и поврати се у хотел да обједује. Сједе и јави се. Носач се одазва на њемачком језику. Није га разумио, па га наново приупита. Онај — мјесто одговора постави преда њ цијеник јела и одбрза даље.  Нашао се у неприлици што да наручи и преврташе са свих страна то парче хартије. — Заповиједају, — напокон жељно зачу глас другога послужитеља.  У благоваоници, уз звеку чаша и плитица, живо се је разговарало; до њега допираху гласови туђега говора. Осјећаше се стран међу том чељади, што их није могао да разумије. Озловољен, журно се залагаше и, чим бијаше готов, изиђе. Пожури до „Народне каване“, гдје је имао да се састане с једним знанцем, домороцем. Успут посматрао је људство што врвљаше улицом; завириваше у излоге. Око му запе за прибите таблице трговаца и других посленика: већина туђих имена, написана у туђим језицима. У кавани нађе свога пријатеља. Одахну, угледавши га.  — Сви овдје њемачки говоре, — опази у разговору Иво. Такав је обичај, одговори пријатељ му Пиеро. Уто к њима приђоше тројица ђака. Разговарали су талијански. Пиеро га пристави. Бијаху и то Далматинци. Док посркаше каву, разговараху онако преко воље.  — Опрости, Иво, — рече му Пиеро. — Наша је навика да свако по подне учинимо једну партију на карте. Можеш и ти доћи! Пођоше сви у другу собу. Пиеро је губио,  Иво je чекао и чекао, но тој партији не бијаше конца ни краја. Дотужи му се.  — Ја ћу мало изићи, рече играчима.  — Слободно, — одговори му Пиеро. — Опрости, знаш, но овакова је навика! Ма свакако вечерас дођи! — напомене му, бацајућ’ љутито карте.  Иво изиђе. Читаво по подне вукао се улицама; ну у највећој вреви, гдје је живот кипио, осјети се осамљен, без икога од срца. Из дна душе будило се болно чувство, неодређено, безразложно; но тек оно га бијаше освојило и он му се је предао.  И отада га оно нераздруживо пратијаше и навираше му из цијелога бића. Бесвјесно ходаше широким улицама. Више га нијесу занимала туђа обличја, ни градски сјај; бијаше мирнији чим је даље одмицао. Избије на жељезничку штацију. Наново се нађе међу силом свијета. Жамор, шум сада га као успављује... У ушима му бруји и од њега се удаљује путем прама оној страни откуда је дошао жељезницом. У самоћи, на догледу великог града, јача га туга притисну.  Гледаше пожутјеле високе шуме, отворена широка поља. Све се блисташе у сунчаном сјају. Враћаше се у засјенути град, а из душе му, већ навираше бол за остављеним својим крајем. Мисао дизаше га у плаветне висине, и он је тражио морску пучину што се спаја с пошљедњом свјетлошћу.  Ну носили га младост и здравље, и он брзо обикне у граду.  Живио је као и остали ђаци, и привидно се не одвајаше од осталих; но собом из врлетнога свога краја бијаше понио и мирис живога мора и поља и свјетлост пуна дана. За неко вријеме, у вреви ђачког живота, тек би часом притајани осјећаји оживјели, и тада би бјежао у природу, да се смири. Но чим је боље упознао друштвене прилике, разочаравао се све то више, а жељан да нађе одушке својим мислима, силно се удуби у читање сваковрсних књижевних дјела.  Није се могао никако да снађе у противрјечју разних животних проблема. Редовито, пошто би прочитао каково дјело, било материјалистичке било идеалне филозофске тенденције, бијаше му у души тужно и мрачно; и само на догледу природних појава, у простоти, враћаше му се мир и благо весеље. Убрзо и он више не осјећаше никаково поштовање прама спољашњим обредима. Његово вјерско нагнуће лежало му је у његовим чувствима, и оно се једнако будило и скрушавало на догледу елементарних страхота и свјетлости пуна дана, у замирућем западу, као што и у тишини ноћи.  Потајни слатки бол јављаше се у свакоме животном весељу, ну неизвјесна неодређена слутња, као бљесак, налијеташе му испред очију. Она бијаше као вјесница, као нека копча између физичкога и душевнога живота. И домало друштво у граду не пружаше му више никакове насладе, или, ако би и осјетио каткада радост дивљега весеља, или пустио маха младићкој обијести и уживању, — редовито иза тога, па и у самоме ономе часу, јављаше се из душе туга и силна тјескоба, да у заметку сатаре клинцу разуларена заноса. Осјећај самилости и туге живљаше у њему и код чаше вина и у казалишту и у друштву запуштених жена, и свугдје гдје не осјећаше објаву правога, истинскога живота. У пошљедње вријеме живљаше о себи, у сабирању мисли, у дугим шетњама и у посматрању природе. Пошто би цијели дан избивао напољу, у околишу, тек увече враћао би се у град. Неколико пута, у ходу и у сабирању мисли, у уређеној шуми изнад града наљезе на њих двоје: брата и сестру. Брата познаваше са свеучилишта. Бијаше сиромашан ђак, син неке удовице.  Једнога љетнога дана ујутро, да није ни сам знао зашто, устави се он код њих.  Она је сједела на клупи, у осјену цвјетних стабала; до ње стајаше брат. Испод ногу им простираше се саг зелене траве.  Издалека, као лака музика, допираше до њих брујање водоскока. Брат га претстави. Она се диже. Пружи му руку и, уз стидљиви дрхтај трепавица, обори очи.  — Господин је Далматинац, — рече јој брат.  — Драго ми је! — чисто весело одазове се она, погледа у Иву и упита: — Јесте ли близу мора?  — Ни сто корачаја од њег’.  — То мора да је дивно! Никада нијесам видјела море.  — Никада!? — прихвати Иво.  — А је л’ те, оно није зелено, како га описују неки странци?  — Не, оно је као и дуга свакојаких боја.  Настаде тајац. Иво криомице завириваше у њене плаве очи...  Сунце бјеше поскочило. Испод једноставнога шешира сјало је њено лице младошћу и спокојством.  — Ми ћемо вас оставити, — прекину ћутање брат јој и надода усрдно: — Пронађите нас гдјекад.  Одоше. Иво часом застаде, и гледаше за њима. Чим замакоше, осјети силну тугу. И он пође и понесе собом топли сјајни задах дана, с њеним благим, дјетињим обличјем.  Не могаше одолети жељи да их не походи, па тако започе њихово познанство. Отада и ходаше за њом и дуље остајаше код своје куће, а поче и да учи за испите. Бијаше много мирнији. Сигуран да ће се у уречено доба с њоме видјети, радо је прегорео и оне своје дуге шетње по пољима. Када би узилазио уза мрачне стубе старе кућетине, увијек га је обухватала нека угодна језа; редовито наступаше сладак дрхтај по цијеломе животу. Пројурио би кроз тамни, задушљиви ходник, и одмах, чим би у собу улегао, прислонио би се на отворени прозор. Она би дошла и намјестила би се поред њега. Дуго и дуго, с оне висине гледаше он комад ведра неба над собом, гледаше њу — а друго шта није ни гледао... Приљубио се уза њу с дјетињом приврженошћу. У томе затече га школски распуст. Растанак не бијаше му тежак. Остављаше је сигуран да ће се за два мјесеца вратити и да ће у овом великом граду опет код ње наћи уточишта. А сада одлази да види свој родни крај, мајку, море, небо и поље све то обасјано сјајем љетнога приморја. На догледу мора поздрави у њему као неку објаву истинскога живота. Први дани пролажаху му у млађаном несташлуку. Но чим је дуље боравио уз море, буктијаше све јача страст и захваташе његов млади живот. Сама успомена на њу није је могла утолити.  За оних дугих, врућих дана, пошто би се изјутра окупао, завукао би се у поље и завалио под крошњату смокву. Над њиме, између широкога лишћа, вириле су и висјеле смокве пуцавице — обле, меснате, крцате медена слатка сока, који се је циједио из црвених, распуцаних усница... Пред њим испружила се лоза, на њој се шара гроздово зрње. Уоколо, мрке маслине бацају дуге сјенке и допиру све до високих гомила по којима се пење на изводе дивља лоза и бршљан. Понио би собом књигу да чита. Домало и жешће би упекло. Прави кријес! Тада би оставио књигу и загледао се неодређено преда се... Сунце пржи све жешће и жешће; отсјев му постаје бљедикав. Пред очима му непрестано трепере свјетлаци... Суха земља, гдјегдје распуцана, зја као змија. С ње сипа топлота; тражи кишу да је утиша, загаси и да је ситу напоји. Тихо море ишчекује жељно благи вјетрић да заћарлија, да му гане пучину, а прожутјела трава пригиба се чедно к земљи, као да тражи њену влагу, како би издржала тешку спарину.  Испред његових очију и из њих чини му се лете лаке варнице и ишчезавају у сунчеву жару...  Тада је нервозно гинуо за њом. Наједном би се као пренуо из сањарије и у заклоници, између широких разгранина, у оној присјенци, раздражен жељковаше за њом...  Сав жар и жегу у природи осјећаше у својим грудима. И када би је замислио, онако просту и здраву трзнуо би се и јако би га у души жацнуло. Силна природна страст надјачаваше сваку мисао. Тражијаше њено тијело и њену младост. Као што је море вапило за благим повјетарцем, земља за кишом, тако се и он заносио прибраним усницама за меденим соком њених слатких пољубаца, да га испије, да затоли и загаси, ако ће и за час младићку жеђ.  Иза обједа, да убије најжешћи кријес, проспавао би. Она тада долажаше к њему у наручје. Слављаше свадбу, о којој на јави ни мислити није смио... А кад би нестало и последњега сјаја са запада, а ноћ се истиха и неосјетљиво спустила, редовито силажаше мору. С копна би заћарлијао вјетрић и голицао га по лицу. Воњ жестоких трава и задах мора, уз једнолично цвиљење попаца, будили би у њему најслађу поезију и чежњу. Свјећарице лижу по морској пучини. Он их прати погледом и подаје се најсмјелијој фантазији...  Једне вечери није могао да издржи, диже се прије обичајног времена и пожури кући. Собом носио је сву сласт и милину љетне ноћи код мора. У својој соби узе хартију и поче писати.  Глава му је крцата лаких, мисли, но не зна да их распореди. Хтједе да јој све рече. Овај лист имао је да навијести његову силну љубав, и он њој написа:  „Још неколико дана и бићу с вама — понијећу собом морских шкољки. Не знам што да вам пишем; још осјећам сву сласт што је проживих овога часа крај живога мора. У мени је срећа; све се око мене топи у љубави, но вас нема... А само ради вас и с вама ја сам замишљао дивну слику.  „Чинило ми се да нас тик жала чека хитар чамац; море је мирно, дубину му мјесец освјетљује... Ми се журимо, отпловићемо чак далеко, далеко тамо гдје ћемо наћи острвце пуно цвијећа и шарених птица, — валићи му плачу обалу и шапућу вјечиту пјесму. Журимо се и журимо! Чедо моје, тамо ћемо поћи!“ Свршетком распуста, здрав и миран поврати се у З... Она га дочека срдачно.  Прођоше јесен и зима; густи зимски вео не застираше му погледа; у њеним плавим, непрегледним очицама гледаше одраз својега жића. Њему се чињаше да је излишна свака изјава, да би свака формалност вријеђала његове осјећаје. У том стању затекоше га ускрсни благдани. Један његов пријатељ, свеучилишни ђак из Славоније, позове га да благдане проведе с њим, код његове куће. Није га било никада тамо, те пристаде. Отпутоваше. Иво понесе собом меланхолични напјев: „Славонијо — земља племенита“, и у души поздрави ту равну земљу. И годијаше његовој души досада још неосјећана, нова, сеоска идила. Срчано поздрављаше по ливадама расијане тежаке, одјевене у бијело; годило му је разговјетно и јасно шуштање ријеке и далека музика врбових грана и повијених зелених трстика.  Изјутра, иза недогледне равнице чињаше му се да види море закриљено сивом маглом... и шиљаше му свој врели поздрав. Чим је стигао, писао јој је ватрен лист крцат мекане поезије. Доби одмјерен одговор (она му је увијек пријатељски писала). Затим јој је засебице писао још друга два листа. Тек након неколико дана она му отписа:  „Немам времена да вам надуго пишем. Када дођете, све ћете сазнати. Хоћу да вас изненадим“, дода при крају писма.  Затајана слутња пробуди се и заокупи га. Удуби се у писмо; из свакога ретка и из сваке ријечи тражио је разјашњења.  Хтједе да не мисли о злу, ну ово се силом наметало. Засити се пустих равница, дражила га силна прашина и сметало му непрестано дрндање сеоских лојтра...  Једнога јутра поврати се. Тек што се је удесио, упути се к њима. Биће да је било око једанаест сати. У соби нађе њу, брата јој и некога времешнога господина. Она га дочека поуздано, с благим осмјехом. Часом загледа се у њено ведро лице и у узвраћену црвену горњу усницу! — и поздрави их.  — Здраво! Добро дошао! — обоје му прихватише и изрукују се с њиме. Господин се пријатељски наклони.  — Зар сада с пута? Како је било? — упита га она.  — Добро, хвала! А шта је код вас?  — Ништа особито! — насимија се дјевојка.  — Има нешто, — јави се сумњиво брат јој.  — Ну шта? — навали он неустрпљиво.  — Важно је! — смијао се младић.  — Казаћу вам послије, — надода дјевојка.  — Зар тајна?  — Никакова тајна. Хтјели смо да вас изненадимо; а ствар није особита. Господин, — и показа на њих руком, — и госпођица — заручници.  — Збиља? — промуца он и оћути као да му се нешто испод ногу измиче.  — Тако је! — потврди она једнако благим осмјехом.  У то видје гдје му се онај господин наклони. Сви заћуташе. Суне му мозгом: нема сумње. Завијоглави и смрче му се. Тек што затетура, нешто промрмља и стругну низа стубе.  На улици исправи се и одахне. Као гоњен улети у своју собу и баци се на постељу... По подне одјурио је у поље, изван града. Очај, чама и силна туга глодали га. У грудима га тишти, не може да мисли, не може ни да осјећа. Бијаше све узалуд; изван боли што је осјећаше у прсима, у глави и у очима, нека друга бол кидаше га, овладавши њиме, и он није знао како да себи помогне. Пред вече поврати се у град и инстинктивно луташе око њене куће. Неколико пута, већ уморан, бјеше обиграо овај комад улице, док спази њих троје гдје излазе из куће. Бесвјесно пратијаше их издаље. Они уђоше у неку гостиону, он улети за њима. Сједе за први сто што га нађе и наручи пива. Заручници се бијаху сместили даље од њега.  У дворани удараше циганска музика. Звуци виолина продираху му до усред душе. Часом осјети болну чежњу, часом силну срџбу, док не западе у некакав нехај и безбригу. Пио је чашу за чашом, онако како би му под руку дошла...  Све криомице погледаше на њу. Она се бијаше приљубила уз свога заручника и чаврљаше весело. Гледаше је и гледаше, ну она се ни не осврну на њ. Наново у дну душе појави се силна туга и још се јаче намршти његово разјађено лице.  И пиво бијаше преслабо да разагна очај. Наручи жешћег пића. Домало пламен лизаже му уз образе. Јагодице се зажарише; поче да губи свијест. Бол попусти; музика свеђ свира и побуђује у њем гануће. Навријеше му сузе на очи. Дрхтавом руком, марамом обриса их. Хоће силом да се освијести, но залуду. Магли му се... У свјетлости људи се протежу блиједи — као сјене играју му пред очима. Гледа њих и њу. Је ли то она? Изгледа да је преполовљена; и сви су у дворани једнаки... Они се дижу. Пролазе мимо њ, а музика свира и свира. Изиђоше; он им се наклонио, и они му одвратише.  Плати и оде.  Чист ваздух жестоко је дјеловао; залешура се и прислони се уза зид. Нема снаге да их прати, а они замакоше присјенком зажганих лампи.  Дуго је тако стајао. Најпошље се маче и с натегом дотетура до своје куће.  Када се је пробудио, бијаше објутрило. Тек што је отворио очи, свега се сјети. Оћути силну бол у глави; размази се. Растројени живци попустише и он заплаче као мало дијете. Завлада њиме некакова несломива чежња... за родним крајем. Кроз сузе сину му мисао: „Дома ћу!“ Чињаше му се да је у томе још једини спас. У трен ока обуче се. На брзу руку спртља своје ствари у ковчег, јави се господарици и вечерњим влаком отпутова кући.  Сутра дан освану недјеља. Пробудио се је када се већ широк траг сунца повлачио по соби и допирао до саме постеље му. Нагло раствори очи, промешкољи се по постељи и, подавивши прекрижене руке под главу, загледа се у дрхтај прашине у сунчаном сјају.  Брзо путовање и нагла промјена предјела учини да се је увријежена болна мисао растресла и није глодала првом силом. Па бијаше и опочинуо и добро се примирио. На прстима у собу униђе мајка му и надвири се над постељу.  — Пробудио си се, — рече му. — Чекај, донићу ти удија каву!  Он јој се насмија и зажмири кратковидним очима, да је боље види. Њезин долазак трже га из мисли, исправи се и подиже из постеље.  Када се старина повратила, бијаше се почео облачити. Она постави поднос на сто и гледаше у њ. И Иво се приближи и топлим погледом посматра старицу. Силно је личио мајци. Његове и њене сањалачке очи имађаху једнак изражај сјете и самилости. Мајчино блиједо лице, старачки свјеже, отсијеваше благо. Посматрајући је, он је увијек у њеном лицу наслућивао и гледао будућега себе.  — Како је отац? — упита је.  — Доли је, у дућану... Како се средиш, пој удија к њему... А хоћеш нам дуго остати? — Не знам баш... ма хоћу бар до почетка октобра...  Часом стоје обоје онако једно прама другоме, док се он маче да се среди. Тада се она сјети да ће се кава исхлади и зануди га да је попије. Он је преко залогаја упита:  — А има ли шта ново?  Здраво се је, ну неродица убила је мали пук, а боме и веле, — бог сачува! Синко мој, ако овако подржи, не остаје мнозима него узет’ шћап у руке, па у просјаке! Јема их и сада у селу, те нимају шаку пуре! И мајка му од срца уздахну. Он се у то посвема средио и наумио изићи. — ’Ајде, ’ајде! Доли је отац... А ча ћеш за обид? — Ну младић ни не чу, сиђе низа стубе и преко дворишта униђе у дућан. Отац, шјор Лука, разговараше с тежацима што дођоше по своје наднице, или за каквим другим послом. Крјепак, јака врата, стајао је између убогих, окоштих сељака. Кад угледа сина, пође му полако у сусрет и пољубивши се с њиме, упита га:  — Како си ове године уранио? Нису још били испити?  — Нису до октобра.  — Па?  — Могу и код куће учити.  Сви ућуташе. Сељаци загледаше се у господскога младића. Он се к некима обрне и поздрави их. Отац прислонио се уз пуну врећу.  — А доша си синоћ?  — Синоћ, да. Ви сте спавали.  У дућан униђе неко дијете да нешто купи.  — Ви сте у послу, — рече Иво и изиђе на улицу.  — Немој да те чекамо у подне! — добаци отац за њим.  С улице крену жупској кући. Хтједе да се поздрави са младим жупником, с којим је био добар пријатељ. Ну када је стигао пред кућу, предомисли се; чињаше му се да је још прерано, а опет вукла га жеља да се на овоме лијепоме дану прође по пољу. Пође равно напрјед до узвисине, окле је пуцао поглед на море. Крене низбрдицом и не могаше одољети жељи, па се упути до боровика. У ходу силио се да се разабере и да из душе истргне болне мисли што му се наметаху. Осјећаше се здрав, раздраган, у затишју свога краја, а око њега дрвеће и лоза пуне се, назупује се зеленило, трава избија, све хоће да искочи, да у се упије свјетлост сунца. Јасно море мирује, привлачи. Младић оћути опет задах истинскога живота. Но пошљедња бол бијаше јоште јака — није могао да је се отресе. На махове уснице му подрхтаваху и све до у срце зазебло би га. Отимаше се и зађе у боровик.  Часом разблажи га зеленило што се у шумици, у свјетлу, прелијеваше у свим прелазима. Живо борово истицаше се над мрким глумчевим и падаше по кадуљи, вријесу и смиљу зеленкаст му одбљесак. Он се прислони уз бор и загледа се у сјајни сунчев зрак што се прелијеваше по пучини. Из даљега допираху до њега чести ударци млатаца, из жбуна прхну птица и цијукну. А сунце боље грије, жари, буди. Он се протегли и упије у се пуна уста чиста, мирисава ваздуха... Доље, испод њега, зачу се клопот живога — котрљање стијена. Узбрдицом прама њему јашио је на мазги сусјед и врсник Јуре. Јахаше наголо и непрестанце махаше ногама да натјера мазгу е би боље ишла. — Здраво, Јуре! — прихвати Иво и чисто му би јаше драго што га је видио.  Младић устави мазгу и хтједе сјашити. Иво га задржи и придржа се мазгина врата. — Гоним је из паше... Да је осамарена, да би вам узјашити, — рече му. — Хвала ти, волим овако! Па како си?  — Ето, да се живе... А ви љетос уранили?  Иво посматраше младића који га гледаше својим добрим вијерним очима; осјети његову приврженост и бијаше му угодно. Он га је још од дјетинства од срца волио. Његово обично насмијано лице имало је у себи нешто примитивна, привлачива. — Хоћете ли се вратити?— упита га повјерљиво.  — Ти ћеш ми умаћи...  — Нећу, ни ми хитње. Ако ћете, сјатићу, па ћемо заједно. — Не, не! — одговори Иво. — Овако ћемо се придржа младићева бедра и полако пођоше узбрдицом. У друштву с Јуром лијепо се разабрао у мислима. У ходу, пошто се мало угријао, осјети јак нагон за пустим пољским животом. Зажели се другога живота, па да с Јуром обигра по сунцу пољем унакрст. — Мазга ти је мршава, — рече му, огледајући је.  — У рђава је господара; ма доћ’ ће она свитлија и помоћ’ ће се чим боље избије трава. Јур јој се весели!  — А жениш ли се?  — Зашто ме то питате? — И слатко се насмије. — А зашто се ви, који можете не жените? Ма да, јема доста жен’ по свиту.  — Па, имао си младу?  — Пустите! Триба се устрпити до боље прилике, па може се и то! У говору дођоше у равницу, на шири пут. Иво часом одахне, па пођоше наново успоредо. На догледу села, на раскршћу, закрене путем што је водио цркви и поздрави се с Јуром.  У ходу к цркви свечано зазвонише сва звона на приступ; он пожури да се састане са жупником. Ту се поздрави са сусједима и знанцима и посматраше чељад што се лијено узбрдицом пењала и пред црквом се заустављала. Као никада досада, учини му се тај свијет убог и јадан, обучен у искрпљена и тијесна одијела по градску скројена. Поглед му се устављаше на њиховим дугим, јаким рукама, са згрченим прстима, што бијаху испуцане и нажуљене од великога напора. Млађарија, мушка и женска, безбрижно корачаше, окићена мирисавим цвилећем и све жагорећи у јужњачкој шали. Они су свјетлији и стројнији. Покоја цура погледа га и насмије се; дочим је старија чељад озбиљна и забринута.  Звонце брецну. Свјетина навре на тијесна врата. У час црква бјеше пуна чељади, као шипак зрња. Начичкала се глава до главе.  Иво попође и погледа унутра. Миса започе. Чељад крижаше се и поклекоше, а он се наново поврати на улицу. Тумараше даље селом. Посматраше мале ниске потлеушице, што се прислањаху уз стрмине, да су у заклоници од буре и од других непогода. Између њих бечи се погдјегдје кућетина господе из вароши и засјењује им свјетлост. Вртлићи, што би их зец прескочио, засађени зељем, леже неуређено и расијано у осјену кућа.  Није ни сам знао зашто се је уставио испод дрвета на ком су тек избили пупољци. До њега нахерила се кућица сусједа му Јере. На прозорчићу, у окренутој и распуцаној лопижи, зеленио се је босиљак, једини урес уоколо. Доље наниже у сунцу и осјену иза, виших стабала, су кућице. Из њих избијаше дим; над кућама дизаше се, ниско, повлачећи се између грања зелено заодјевених стабала... Иво се сјети дјетињских дана, када се је сиграо и крио између оних кућица, када је уз огњиште са својим врсницима казивао гачице, а бура над кућама фијукала, док је дрхтало цијело село; сјети се свих годишњих доба и тргње и мора и поља — и бијаше му тјескобно и тешко. Па зашто га од свега тога отргоше, против његове воље? Све то бијаше изгубљено, а да ништа није добио у замјену. Он пусти маха свому нагнућу, и питаше сама себе: „Чему све ово?“ Горко пожали што се они дани неће већ никада повратити и безнадно гледаше у село.  Чему сва та научна филозофија што запоставља истински живот, када нема у себи ништа што је оправдава? По њој, он би могао да живе на штету другога, што се је противило добром му од природе нагнућу, или... да очајава... И када он у себи не би осјећао сву силу објаве здравог живота и његову сласт уживања, морао би да се прегори, да своје жиће претргне у најљепшим годинама...  Маче се и сиђе усред села... Под гранатом мурвом бјеше иставио „Пилат“ на продају своје ситне ствари. Када га је угледао, дотаче се феса и поздрави га. Бијаше црвен као рак, плешињав, с чуперком на потиљку, уредно раздијељене косе. С рукама у џеповима, ушетао се поред робе, непрестано нешто гунђајући. Уоколу, уза зид, зијеваше неколико старијих и болешљивих људи што су слушали малу мису, па сада се јадају један другому.  Заслави на „подизање“. Сви поклекоше и пригнуше се к земљи; гласно молећи, скрушено се удараху у прса.  Иво нестрпљиво очекиваше да изиђе тај народ; осјетио је потребу да буде међу свијетом.  Напокон, неколико женских убрзаше из цркве— знак да је миса при крају. Домало наврије и друга чељад, разилазећи се својим кућама. Изиђе и жупник, а уто заслави и подне. Иво га, угледа гдје силази низбрдицом, једнако журно премећући кратке ноге. Смјешкао се старицама што их среташе у ходу, и добациваше им покоју безазлену шалу.  Они приступише један другому и усрдно се руковаше.  — Знао сам да си дошао; рекли су ми, — поздрави га жупник и погледа га својим упитљивим великим очима. — Бићеш собом понио силесију новости? Е да, греш из нашега З...! Ма уранио си, још нијесу почеле смокве! — Ти си увијек добре воље, — опази Иво.  —  А ви што долазите издалека, погосподите се, па само важно... —  Пусти, пусти! — трже се Иво. — Оставио бих се ја свега....  — Дакле, шта је нова?  — Нова? Не знам...  — Кажи, нека и ми у овој пустоши дознамо поштогод! Нећу ни да те зовем на објед... Биће те се твоји ужељели. — Хвала ти.  — Дакле? — јави се наново жупник.  — Шта ћеш? ... идемо на објед, подне је прешло. — И растадоше се.  Укућани бијаху већ сви посјели. Брат му Марко, момче окретно но пркошљиво, бјеше већ посркао јуху и диже се, па пође сам у кухињу да донесе месо и да се загризе успут о стару службеницу. — Који је узрок да си прво вримена доша?  — Боље за вас, — рече млађи брат, носећи кухано месо — мање ћете с’арчит’! .  — Тако је! — насмија се доброћудно Иво.  — Оставимо луде разговоре, — озбиљно рече отац. Ово је четврта година да си тамо, а знам да се у четири године свршује. — Може се, да... Ма прву рам годину био болестан... А могу и код куће учити...  — Пусти га’ — јави се умиљато мајка му. — Зна и он, није већ дите. — Знам ја најбоље! Не, гре посао у реду. Ма нека чини ча га је воља, — пријекорно заврши отац му.  Иво је осјећао да је крив, па не одговори ни ријечи. А тако се и отац умири и не приговараше даље.  Први се диже отац а пође у дућан. Брат му Марко зовну слугу и нареди му да одагна живину у пашу, па и он изиђе.  — Увијек отац штогод приговори, — рече Иво мајци кад су остали насаму.  — Љути се; говори да си јур ове године мога свршити, ма да си се узлинио. Биће ти тешко — ну настој и ти. А све ће бити добро, — утјешљиво докрајчи мати. — ’Ајде „ напиј се још, па пој опочини!  Иво изиђе уза стубе, униђе у собу и за собом затвори врата. Бјеше раздражен, немиран. Није знао шта да почне; часом баци се обучен на постељу. Хтједе силом да прокуња, да опочине но није му се никако дало. Нешто му паде на ум и он се диже с постеље, извади кључ из џепа и отвори ковчег. Пребираше по њем и нађе њену слику. Безазлено, дјетињско лице, оивичено тамном косом, весело се потсмјехиваше. Што је више у њу гледао, постајаше раздраженији. Је ли могуће да оно још недорасло дијете — не осјећаше? Ко зна, зна ли она што је прави живот, што је сласт и љубав...? Можда њено тијело није загријано жаром страсти, ваљада нема душе...?  И он не може више да мисли, бол га савладава. Стисну још рукама слику и безнадно је спусти у ковчег... .. ...  У соби је тишина, а са улице чује се весели смијех чељади, ходање и дозивање. Доље испод његова прозора играју се дјечурлија „на буче“, и јагме се око раштрканих пуцета. Младић се прислонио уз прозор, а мисли му блуде некамо, неодређено и не може ни једне да среди.  Није друге, мора и насилу да изиђе. Он пође к мору. У његовој близини увијек налази, утјехе. Нешто што није схватио гонило га и гурало у очај... Уморан, застаде пред боровиком, на догледу жива мора. ...Поглед му блуди широким простором, и бол помало попушта, разилази се по расијаним, засјенутим доловима и увалама; блажи га даљина мора што се с небом спаја, губи се преко високих прекоморских брдина и наступа сјета, тишина и бесконачна чежња...  А боровик сјаји се на сунцу, лагано жамори, а дебели мрки хлад тајанствено привлачи к себи. Живци му се упокојише, обишао га млаз силна ганућа. Он осјети у себи задах васељене, из које је и он никнуо и ослушкиваше шапат њених бића... Пред очитом објавом вјечности душа му се растапаше у свеопћој хармонији бесконачне љубави, у чијој сили блиједила је и ишчезавала — у неизмјерности простора - и сама њезина дјетињска прилика...  Тако се помало прилагоди домаћему животу. Свакидање шетње уз живо море донашаху му сигурне утјехе. Истина, погдјекад, изнебуха синули би му памећу догађаји из пошљедњих дана; трзнуо би се и осјетио у дну душе печал повријеђених тужних успомена, и цијели организам лагано би задрхтао. Ну осјетљиво његово биће даномице откриваше и упознаваше у околишу у којем борављаше вјечите истине. Јављао се живот, па би му се он у којем му драго облику подао, да у њему утоли своју неразложну бол.  Трзавица живаца јењала је и попустила, а мјесто ње наступила лака сјета и суморна чежња.  Па и у разговору с мајком, у читању, у радњи по кући, у посматрању сеоскога живота, налазио је искру меке свакидашње поезије; он се тако најзад примири и бијаше очито задовољнији.  Једнога дана урани и, тек што је објутрило, науми поћи у поље. Док се сређивао, у дворишту сакупљаху се тежаци. Чуо се јаки глас шјор Луке, који наређиваше слушкињи што да спреми за оброке у виноград. Путем озвањало блејање стоке, ревање магаради и дозивање чељади... У први цик сунца цијело село бјеше на ногама, да отпочне тешки рад.  Дружина бијаше већ одмакла из села када је Иво изишао на пољски пут.  У ходу стизаше га испрва још погдјекоји задоцњели тежак с тешком мотиком преко рамена. Он би измијенио с њиме покоју ријеч, док би дошли до његове ограде. Најпослије остаде посве сам и одмицаше полако напријед... Осјећао је у себи задовољство и милиње, пак се радо устављао код џбунова цвијећа и стабала.  На догледу мора застаде. Сунце бијаше подоста отскочило, а с пучине ћарлијаше вјетрић. И ну... ду’ну јаче, и онда донесе одоздо љупки, лагодни шум боровика, а сунце полако заклањаше се за сив облак што се сам вуцарио у ведрини простора. Ишчезаваше тако сјај, да га замијени сива свјетлост онакове боје к’о суре околишне голети. Иво се трже, испред очију му пролетају меке сјенке што се пучино часом стизаху и надође на њ сјета, као некака бона слутња, неодређена и далека...  Он пође замишљено даље к оној страни, окле се чула звека и откуцаји мотике. Како га та уморна музика к себи привлачи, нађе се убрзо код живе работе на очеву винограду.  На тежаке пазио је брат му Марко. Они се пригнуше к земљи и прекопаваху сад. Већ им се чела бијаху обросила, а кроз кошуље почео продирати зној. Пред њима двије дјевојке пљеле су троскот и другу зановјетну траву. Други, старији дио винограда полијеваху два млада тежака растопином модре галице да га сачувају од метљике. Текућина се прелијеваше на сунцу у разним бојама.  Иво поздрави и застаде пред посленицима. Посматраше их како тешким рукама нашироко одмахују и ударају утупљеном мотиком у црну земљу. Свијетло гвожђе звечи одмјерено и одбљескује се прама сунцу. Људи упријеше свом снагом, па премећу и преврћу црницу. А сунце се боље диже, носи собом топлину, живот; дуге сјенке враћају се до испод самих стабала...  Иво осјећаше њихов тешки рад и удисаше воњ прекопане земље. Његова момачка снага прену се, разиграна жаром сунца и звеком мотика, на погледу тих прегорјелих, знојних лица. Уто забруја у по грла дјевојачка пјесма, топла, дирљива... Она као да му буди младићке осјећаје, залаже га далеком, несређеном чежњом и нагања га да погледа на дјевојачко разборито и сјетно лице, сунцем обасјано... Када се је по подне повратио, нађе дружину разиграну и омамљену цијелим вином, умором и топлим знојем. Навдар их нагањаше, а редивоја, млад и одабран, предњачи им; други за њим ваља да свој ред гоне. Земља суха, праши се и к’о маглом обавија дружину, блати им главу и разгаљена мокра прса. Низ образе им цури зној, котрља се преда њих и топи жедну земљу.  — Ала, моји, ко ће боље! — обиграваше око њих навдар замагљених очију. — Још мало, па ћемо се заложити. Упри!  А дружина дере земљу. Прашина се повија, звека мотика заглушује. Све гони један другога; уочљиво испред њих нестаје необрађене земље.  — Доста је! — завиче неки старац и остави мотику. — Напијмо се! — дода блаже, бришући зној са изрована лица.  — На здили увик је први стари Анте! — пецну старца навдар.  — Би сам никад и задњи, а први на радњи. Било, па прошло, — одговори мирно старац.  И тежаци по ледини прихватише се јела што бијаше преостало од поднева. — Гледај! Нико куса и не прибире мраве, а пуна их јизбина...  — Дај ти њему само да се наждере! — ругаше се једно момче из друштва.  — Ча је, Цирило, а? — озва се времешни човјек, обријаних бркова, утопита носа и дебелих усница.  — Ха, ха! — обрну се младић, смијући се к Иви. — Знате, господару, њега зову Рого!  — Муч’, грдобо!  — А брат му, Крње, лугар је! — настави Цирило. — Пас, господару, као и он; веле ти је зла учинио. А знате зашто су га прозвали Рогом? — и надуши се обијесно смијати.  — Лако је за њ! — јави се с посмјехом навдар. — Да би онако за те!  — Је, труди горе од мене, и отац гладан му ка пашче, — одазва се Цирило. — А ча му корист да јема? Ете, и данас је доша на радњу да сиромаху из грла однесе надницу. А штета!... Лако ти је онако стећ’! Чалабркни мало симо, мало тамо, и ето, на. — Гледајте му губицу! Баш је прикладан! Како му се само нос прибио! А знате — неће га жена!...  Сви прснуше у обијестан смијех.  Нико се смрче и не одговори.  — Немојмо свирити! — опомену навдар. — Људи, напијте се, па мотику у шаке!  — Оставите! — мумља још стари Анте.  — Јадан нима зуб’! — пецну га Цирило.  — Чекај, чекај, доћ’ ће и твоја ура! — одговори мирно старац.  —  Да радимо! А видите што пијемо, — и накрене букарицом— сама брсата! Оцта, брате, и боба, па дери!  — Ча си се узбалија!—прекиде га Марко, брат Ивин, који се је на страни напосе залагао комадићем сира.  — Узбалија, да: ви јите сира, ма исто мени ће боље боб спробит’...  А да је и боба! — И он се наново обрне к Иви и гледаше му смијући се равно у очи. — Боже мој, зашто ми живимо! Све је за вас! Рђава рана до бога, а уби труд! Па и оно невољне наднице ваља код вас сарчити. Ето, од сванућа, па до мрака...  Дуг дан, брате!... да се бар по подне закуња. — Ча ти говориш, Рого? — упита га поспрдно.  — Биж’те, господару, испрскаће вас!... Видите да бали и одбалива... То је смутња у селу, набаци се уједљиво Нико.  — ’Ајмо! — диже се Цирило. — Гонићу те, Рого, до бога!  — Муч’, шугава козо! — срдито одврати он. А дјевојке се потсмјеваху.  Цирило се диже, приступи к Јуриној сестри Марији, ухвати је за главу обима рукама и дрмну њоме. Девојка се прене и погледа га.  — Господару, хоћете ову? Видите како је згодна и месната. Би ли је пољубили? Питајте је!  — Остави се дјевојке! — примјети Иво.  — Зар их и ви браните? Онда сте и ви женска правда!  — Нека говори, — јави се Марија— само нека рукама мирује!  И онда се сви опет дигоше на посао, истресајући са одијела остатке хране. — Ха, — засијече од срца редивоја, а за њим отпоче остала дружина.  Иво се бијаше завалио на ледину, у хлад, што се простро од оближњих маслина, и уживаше у свијетлој и благој топлини. Сунце нагињаше к западу, пиркаше свјеж маестрал, блажећи сунчану жегу. Око њега зујаше сијасет кукаца и пролетаху ишарани лептири. И наново зазвечаше мотике и забруји дјевојачка пјесма. Жива работа бјеше овладала њиме. К’о да осјећаше тежину нажуљаних руку и силу уморна живота... Док мало диже се и одлучи остати у пољу, док се радња доврши.  Кад хтједе сунце на запад, он се попе на високу гомилу и загледа се у даљину. Слатка сјета, пуна лагане поезије, постепенце испуњаше га, посматрајући те суре сјене како пуне доце, увале и поточине. Чим се оне дуље протезаху, бијаше му чисто лакше и слађе при души. Цијело му се биће смирило и он је зажелео да се тамо у њима стани. Из тих засјенутих увала к’о да слушаше умилне гласове и меланхоличне звукове, што некако брује, к’о пропратница сунцу које тоне у дубину жива мора. А кад је сунце зашло, нека тугаљива чежња поче угађати његовој мекој нарави. Посматраше небо, крцато фантастичним сликама, и машташе о својој срећи с неким идеалним бићем, пренашајући се духом на оне наранчасто—црвене пољане што постепено ишчезавају и губе свјетлост и сјај...  Кад сиђе с гомиле, хватао се први сутон. Око запада бијаше се све смирило. На чистом, плаветном небу појавио се мјесец, који бијаше од одбљеска пољског зеленила посвема блиједозелен.  Тежаци су мучке преоблачили обућу. Из назувака сипаше се суха земља. Пошто се средише, одмицаху један за другим, заметнувши се мотиком, низ виноград, к пољском путу.  Иво и брат му Марко корачаху са дружином. Испред њих ходаше Марија и њезина другарица. Цирило у путу свакога часа окреташе к њима, дражећи их Ивом. Спуштала се блага летна ноћ, кад бијаху на догледу села. И други тежаци — сви уморни — враћаху се са поља, и свуда се чула пјесма младости.  Иво се бијаше подао угодним мислима. К’о бесвјесно ходаше за дружином и посматраше Маријин стројни струк. Код првих кућа упита је је ли се уморила, упита је онако... тек да јој чује глас.  — Нисам ни ласна! — одговори дјевојка и љупко се насмија. .  Мучке, к’о потајице, уљегоше у оживљено село. Код својих кућа дружина се растајаше. Јуре с Маријом уђе у своје мало двориште. Иво застаде замишљен и гледаше за њима.  — ’Ај’мо! — јави му се брат.  И они пођоше напријед, к својој кући.  Како му је долијало чекати вечеру, изиђе пред дућан да се расхлади. У дућану очекиваше отац тежаке да их намири и да среди рачуне. Простор обасјава лојеница, а разноврсна роба, како му драго разбацана, једва се назире. Блиједи жижак дрхти пред Госпиним обличјем, окићеним цвијећем од ишаране хартије,  Уто прође Јуре и униђе у дућан.  — Дошао сам, — рече, — да ми исплатите оно наднице.  — Колико их је?  — Ви најбоље знате.  Шјор Лука дохвати из ладице стару, отрцану књигу и преврташе листове.  — Дакле: Анте Чоле — три наднице.  Младић се замисли и рече:  — Чини ми се три и по.  — Не знам, синко, нећу твога! Забилижим како ми син рече. У кући је; зовни га. Униђе син му Марко, а отац га упита:  — Колико су дана радили Анте и Јуре?  — Три. — Три и по; добро се спомињем: уторак, сриједа, четвртак, и по наднице у петак, — тврдио је Јуре.  —  Ча петак? — зачуди се Марко. — Знаш и сам да је кишило. Од онога није било користи.  —  Дакле, три дана! — закључи шјор Лука, па извади пехар крцат новаца и зброји сваку надницу по шездесет и пет новчића. — Дакле, ево ти: један форинт, деведесет и пет солди, — проговори сухо.  — По седамдесет је надница, — дочека Јуре.  — Река сам ти по шездесет и пет, — потврди син.  — Не плаћам више! — разљути се отац. — Ево ти, на, држ’!  — Платите како хоћете мирно ће младић и прими новац. Хтједе изићи, но на прагу к’о сјети се:  — Рекли су ми да вас упитам и ради уља.  — Добро, добро, наћи ћу одмах! — И стаде опет да преврће по књизи. — Ево ти! Јуре поздрави и оде.  Тако су редом долазили и други тежаци, а шјор Лука једнако се препираше с њима, ну у задњу растајаху се у миру. И већ у дућану не бијаше никога осим Марка, кад изнебуха уљезе Јурина мајка, Ане.  — Колико сте му дали? — рече нагло.  — У све дванаест фиорини, — одговори мирно шјор Лука.  — А оно друго?  — Код мене вам је још осам фиорини...  — Увијек ушћинете чагод!... Ма не смета, ну оне би нам могли дат’. Трибује, сутра ће ми Јуре у варош, ваља да купи хиљаду ствари, а потриба нам је и од модрога камена...  — И мени је приспија..  — Говори да је у вас скупљи...  — Па? А кад вам је потриба, ко вас помаже? Нека их код мене; сарчићете их лако!  — Бар ми дајте још два фиорина, потриба ми је!  Шјор Лука маши се у пехар и уручи јој новац. Жена поздрави и оде.  Иво, међутим, нестрпљиво ишчекиваше да му отац среди рачуне и посврши послове, па да на вријеме, након вечере, изиђе и одахне слободно, у расхладници. Мишљу је пратио очеве кретње и његову бригу за непрекидним радом. Никад ничим није се задовољавао — и он је у своме оцу виђао тек немирна трговца, којему бијаше главни циљ да се обогати. И сада му бјеше жао што се толико мучи и кињи, а могао би и с овим што је досада стекао лијепо и спокојно живјети.  Напокон се шјор Лука диже и пође по дућану, па, уставивши се на прагу, угледа Иву.  — ’Ајдемо! — рече замишљено.  При вечери намргодио се шјор Лука. Љутио се на неке тежаке што нијесу хтјели шкропити виноград, јер им не бијаше дао потребити модри камен. Говораху: „Ми улажемо наше труде, право је да нам се бар камен подаде.“  — И Иво је данас био код нас у пољу, — наједном јави се Марко, само да нешто рекне и разбије ћутање.  — Биће заговара’ тежаке, — нагло зинувши одговори отац.  — Раде и онако доста! — рече к’о за се Иво, сјећајућ се уморне дружине.  — Дакако! — плане шјор Лука. — Колико си само досада изија за сву годину хране, залегло би цијелом селу. Хм, па да би зашто! Е, долијало је...  — Пусти! — бојажљиво ће жена му.  — Ча пусти? Пет годин’ скита се, па ча је учинио, реци? Други су свршили и јур плаћу потижу, а он? К’о паметњак!... — И умуче, но лупаше ножем срдито по плитици, да му се од великога зора испод грла тресла гуша. Иво ублиједи к’о крпа. Препун и раздражен малдане излану штогод, што би оца још горе разгњевило. Но у задњи час издржа муку, диже се и отрча низа стубе...  Над селом надвио се мјесец и блиједим свјетлом обасјава врхове стабала и кровове кућа. По улици простираху се отегнуте сјенке. Младић избије на отворито и застаде. Селом залијеже се пјесма, смијех и весеље. Уморени животи, истргани свакидањим радом, нијесу тражили починка, већ се подадоше младалачкој обијести.  Иво се примири и домало обузе га такова разњеженост, да се силом уздржаваше како му се не би овлажиле очи. Чувство љубави будило се и избијало из цијелога му бића. Он зажели миловања и утјехе и болно се сјети очеве срџбе и презира. Бесвјесно се подаде тузи и, онако без мисли, крену даље...  У ходу наљезе на Јуру и сестру му Марију. Стајаху прислоњени уза зид, у мјесечевој свјетлости. Он им назва добру вечер и устави се код њих.  — Кренули у шетњу? — јави се Јуре. — И је лијепо, кому може бит’, — надода.  Он на први мах не одговори, загледа се часом у њих па онда рече: — Љето је... Сву бих ноћ драге воље лутао селом и пољем. — Вјерујем, а ко не би, ко је ластан!  — То није тешко.  — Чини вам се, — мирно ће млађи. — Уморну не да се шетат’.  — Тако је, — јави се истиха Марија и надода к’о за се: — Ми, биједни друзи, ваља да се и сутра мучимо.  — Ала, дицо, лећ’! — довикну с кућног прага мајка им. — Ко ће вас сутра будит’?... — Но они попосташе још неко вријеме.  Иво посматра Маријино лице. У мјесечевој свјетлости бљедикаво је, без изразитих црта, некако слетно и замишљено. Онамо, из горње стране села, допираше до њих разуздан хихот и нагањање млађарије. Јуре чекаше да Иво отиде први; није хтио да га остави сама, а опет, уморан, радо би опочинуо.  Уто се и Марија маче и рече:  — Они су заборавили да се и сутра ради! Добра вам ноћ! — и пође у кућу.  Иво гледаше за њом, и кад затвори кућна врата, бјеше му чисто жао дјевојке. Ос јети смиловање, а да му није знао узрока. Јуре једнако ћути, а нагањање, пјесме и дозивање с горње стране помало јењава. Он помисли да ће га и Јуре оставити, да ће остати сам, и то га гане и смути. Бијаше се зажелио његова друштва и разговора, да се разабере и умири. И чисто презајућ’ замоли га да пође с њиме доље преко поља, к мору.  — Послушаћу вас, — рече младић — ако и је за ме касно. — Па изиђе из двора на улицу. Упутише се мучке кроз село. Између кућа бијаше све мирно. Тако у ходу наљегоше на чељаде распружено посред улице, које је уморно заспало гдје се нашло... Избивши на отворено поље, Иво осјети потребу да ма с киме пријатељски разговара, но бијаше га толико обузело чувство на поглед отворена обасјана поља и мора, да није знао како да почне.  — Попустила је жега, — рече онако замишљен.  — Ух, да је овака хладовина, кад се копа! — село одврати Јуре.  Они пођоше даље, полагано, ћутке, уз цвиљење попаца, па кад бијаху близу мора, подаље од села, наједном се устави Јуре и погледа Иву, као да га пита очима: куда ћемо даље?  Младић га није разумио, него устави се и извали на комад ледине тик пута.  — Сједни и ти! — понуди он друга и мало се одмаче да му учини мјеста. Па кад и он сједе, упита: — Зар ти није драга лијепа ноћ?  — Ча ми говорите? А кому није! Ма ето, кад најбоље пландујеш, помислиш да се неш ни приврнут’, а мотика те чека, па изгубиш вољу и ово мало уживат’...  И момак ућута. Иво се подаде осјећајима обасјане љетне ноћи. У њој бијаше се већ све живо упокојило, но засве, са свих страна, јављаше се живот. Он га осјећаше у себи и у околини. Ослушкива шапат свеопћености, у којој ишчезаваху појединци: и неразумљиви звуци, и цврчање попаца, и само кркочење жива мора. Покој се спушташе на његову душу, успавкујући му сваку тешку мисао, да је заокрије отајством ноћи. Прену се из блага покоја тек када зачу тик близу себе непознато цвиљење, које као да је долазило из земље, па погледа на прикладно Јурино лице. Ну умах се оћути сигурним и ни часом не сумњаше да код себе није никада имао вјернијега друга. И он се примаче ближе к њему и рече му:  — Приповиједај ми штогод!  — Ја вама? Ви сте дошли из свита... Прављајте, слушаћу вас!  — Али мени је драго тебе чути.  — Боље да вам не прављам, кад нимам о чем, него ако хоћете о невољи, а то и сами знате.  — Дакле, сваки дан то горе! — измаче се Иву.  — Јур не може горе... Нарадило се поље и надужило се. Све уздање, да бог благослови труде, па платиће се; а кад тамо, притисле неродице, земља издала, а каматници стискују... Ово је село пропало, вирујте, а ваљда је овако и даље од нас...  Младић, устежући се, прекиде говор. Наједном се насмија, као да се је нечему досјетио.  — Зашто ја вама прављам ка да су то ваши посели!  — Зар нисам и ја из села?  — Ја мислим — скањиваше се младић, — да се за нас нико не брине.  Иву гану болна младићева брига. Мекани његов глас у оној топлој ноћи, када је све опшивало, будио му из душе дјетињску, братску самилост. И он се обрне Јури и упита га повјерљиво:  — А како твоји живу?  — Моји! — трзну се младић, и настави мирно: — Ка’ и други, а да вам право речем, и горем...: Видите, ми све горе ча смо се веће трудили и понили се; баш, ко се узвисује, понизиће се!  Иво се посвема заинтересује и зажели сазнати Јурино стање.  — Ви хоћете да све знате, — продужи Јуре, — па кад вам прављам, која корист? Ви боље знате кад спавате, него ја кад бдим... Видите, мој отац одувик мртви је тежак... Он — може се рећ’ — и не зна за друго него за земљу; а и земља била харна и цине вину добре, е, да је тако до дуљега подржало! Намечио се отац, почео узимати у господара ледину, пашњаке, највеће рђаву земљу. Радили смо сви, а највише они брат ча је у Америци. Ма ко ће одолит’; брата узели у милитар, оста отац сам. Ча се је с господарим погодило, ваљало је и насилу крчит’, ако не, ваља намирити „празно за пуно“. Ниси на вриме посадио, дај му из другога винограда онолико колико би било могло бит’ на ледини. Почео се отац дужит’... и одонда све се изврнуло наопако...  — Биће било и користи од винограда? — прекиде Иво.  — Вирујте, посве мало; ма да је и чагод, кад камате изиле труде и земљу!  — А у кога сте узимали новац?  — У истих господара земље. Ви знате како је; они су посидници и трговци, па раде како им је корисније. Ма и ми тежаци узрочни смо своме сиромаштву. Отац узимао је новац, ка да га не трибује повратит’... Нудили га људи, к’о видили своју корист... Ча мислите? На сто фиорини давале се дви каце маста, а каца се плаћала до петнаест фиорини; и то се чинило ка да је даровано.  — Шта говориш! — чудио се Иво.  — Тако је, и то је на поштени начин, а било је и горе... Ну ја се људима не чудим, нису никога силили... — И узимало се? — прекиде Иво.  — Па, да видите, први’ година било лако и плаћати, ну посли настале неродице, опалио палац, и ча је најгоре — пустили талијанско вино, па спале цине на нишће. А људи не могли подмириват’ и дуг растао; а сада више нима помоћи: живи се у презавици и страху. Набрзо неће ни овако...  — Ко зна да ће бити боље! — одврати Иво као за се, с искреном самилошћу, па, скањивајући се, повјерљиво га упита: — И моме оцу бићете дужни?  — А ко није у селу? — одговори обловито Јуре. — Он у селу и још два—три у варошу, ча и јемају, а други сви смо — овлаш ча би нике на прсте прибројио— сви тежаци једнаци...  — Нисам ти одавна оца видио, — пане напамет Иву, и тако прекиде младића.  — Немоћа јур дуго... Вирујте одонда и проша ме смих. А нисам прво зна за невољу. Отац никако... крпија се, покрива... Ма сада све је на мени; хоће се и за болесна оца и за кућу, а ни... И сутра... — хтједе нешто рећи, но претрже.  — Шта си хтио рећи? — опази Иво.  — Ништа! — отсјече Јуре.  — Кажи! — навали Иво. — Немој тајити од мене, реци ми к’о своме брату!  — И сутра, — смисли се Јуре, — ваљало би ми поћ’ по ликарију у варош, а мучно ми издангубит’, и не притиче новаца...  — Није ти много потреба? — упита Иво, помјештајући се.  — Која фајда да је град за динар, кад динара ни, — рече пријегорно Јуре.  Младић се као смисли, савладан самилошћу па умилно понуди Јури новаца за љекарију.  — Немам много — рече, — но мислим, да ће ти бити доста. — И извади новчарку из џепа.  Јуре се трже и устаде изненађен.  — Не питам вам ја, нити сам говорио за да вам измамим... Зашто ћете ви мени дат’? Бог сачува’ и тога!... — Па вратићеш ми! — бојажљиво прекиде га младић и диже се.  — Молим вас, немојте о том ни говорит’!... Који би ја био човик! Још има у људи, ваља даће... Имају се од чеса наплатит’.  И на то умукоше и упутише се прама селу. У путу Иво ухвати Јуру испод руке и, разблажен, стаде да се извињава:  — Зар се љутиш на ме? — упита га.  — Зашто? Фала вам, к’о господару и бољем од себе, ма ча не ваља, ни никому драго.  И обојица, као стари другови, у ходу и истиха разговарајући, одмицаху полако.  Мјесец је лијепо отскочио и нагињао к западу. Они се приближаваху првим кућама, ослушкујући пиркање вјетра и шуштање ког осамљеног стабла. Цвиљење у трави бијаше престало, ваздух се расхладио. Сав се зиситио воњем сухе траве и џбунова што избијаху између жива стијења. Пред својим вратима, Јуре погледа у звијезде.  — Блиди од источне стране, — рече као за се.  — Зар је брзо свануће? — упита Иво.  — Лако ти сад сване!... Исток порумени, цикне сунце и одмах пече. Оситиш пот и тареш се, а још се ниси ни прикрстио. — Спавајте слатко! — поздрави младић.  — До виђења! — одговори Иво и настави: —  чешће ћемо се виђевати...  Јуре униђе у кућу и бани се на пруће пред вратима, подметнувши копаран под главу, да тек прекине сан и опочине... Иво пак прослиједи и, отворивши опрезно врата од куће, полако се стаде вући уза стубе, да га отац не чује. Но засве, кад наљезе поред очеве собе, зачу му глас. Заустави се, сустављајући у се дах.  — Да ми је знат’ куд се је до ове уре скита! — говораше отац.  — Пусти га биднога, и вечерас си га смутио! чу се мајчин глас.  — Ти увик: пусти и пусти! — јаче ће отац. — Ја видим да се арчи без користи... Тада се неко промешкуљи, наста шуштање по постељи и престаде разговор.  Младић пак изиђе уза стубе у своју собицу. Прислони се уз прозор и не ужеже свијеће, но обасјан мјесечевим свјетлом, зарони у свакојаке несређен, мисли. Домало се у памети разабра и посматраше ниске кућице, раштркане по селу.  Чељад је опочивала, но њему се причињаше да је тај њихов сан растрган, предљив и нагао, да велики труд и бриге не даду мирна починка ни у ту кратку љетну ноћ...  С муком отргнувши се од прозора, свуче се и пружи по постељи. Не хтједе затворити прозора. Бијаше му мило да се мјесечево свјетло по соби повлачи, а он да, гледајући у њ, задријема и заспи.  Ујутро, чим се је пробудио, бијаше му прва мисао да изиђе, да лута пољем. Искрено се тому веселио и већ промишљаше како ће и данас спровести дан у нехају и посматрању. На брзу руку обуче се и попије каву. У кухињи упита мајку за оца. — Доли је у дућану, — одговори му она и опомене га: — гледај да га не љутиш; он се, бидан, за свих нас мучи! Иво изиђе, прође мимо дућан, но не сврати се у њ.  Управо бјежаше од куће и из тијесне улице.  Избивши на поље, засјени га сунце, ну и поред свега што је оно већ почело прожигати младић га поздрави жељно и усрдно. Он ходаше полако путем. Око му се драговало у плаветнилу и зеленилу. Никакова тешка мисао није га морила. Ако би каткад која суморна наврла из прошлих успомена, лако би се расплинула, као да је превећ ситна да га глође у сјајноме живоме простору.  У присјенци, између стабала, успори кораком. На махове и застајаше, па, скинувши шешир и држећи га у руци, загледа се по пољу. Тако дође над висок долац, где се заустави код путељка што је у њ водио: Прво него ће сићи, посматраше веселу јулску природу. Виногради дизали се као море, маслине се окитиле родом, а путељци се оивичили бујним, мирисавим цвијећем... Харна земља одужила се и радосно се јавља. Иво се сјећаше прошлих родних година из свога дјетињства, када је са својим друговима бјежао из процесије да се оките смиљем и кадуљом, а кад би се повратили већ је стари жупник крстом крижао и дијелио у пољу благослов. Падоше му на памет оне силне, благословне ријечи, и он их на догледу благодјети у себи и нехотице понављаше:  — Од муње, града и грома— ослободи нас, господине!  — Да од сидба, винограда стабли ових све зле године, шкодљиве живине одагнати достојиш се — тебе молимо, услиши нас! — Да плод земљи дати и уздржати достојиш се — тебе молимо, услиши нас!  Да, с осталим народом тада је и он живо вапио: „Да нас услишати достојиш се, тебе молимо, услиши нас!“ И у тим мислима сврне путељком и силажаше и долажаше у долац све ниже и ниже...  Уљезе у ограду, на разграђену громачу, која још лежаше у дебеломе хладу. Над њим сјаји сунце, а из висока чуло се једнолично, живо зујање. Оно је допирало из зрака и из земље, ширило се је непрестајним валом, падало је и јачало хладом или присојем. И земља и ваздух и све што живе и расте сљубило се у заједнички животни дах, све је сркало одасвуда јутарњу храну...  Иво се прислони уз маслиново стабло и ослушкује ритмички шум васелене... Слатко милиње, што силимице влажи очи, повлачи се по његовој души. И не бијаше никакова несклада између његових осјећаја и топле природе. Мисли му се лијено повлаче, он им се отима, па својим осјетљивим чулима у се упија и сакупља и жар боја што се разасуле с морског продора, и топлину и свјетло дана и мирис билина.  По шушкању грана замјети чељаде посве близу себе. Он се трже. — Марија, ти си?... — јави се дјевојци повјерљиво.  Она га треном погледа и насмија се.  — Куда се губите? — рече. — Бар вама није потриба мучити се. — И дјевојка настави посао.  Брала је дозреле вишње и стављала их у крто, што јој је висио о лијевој руци. Иво приступи ближе и завири у њ.  — Ево ти је крцат, ваља да га искренеш! — говораше, гледајући у њене прсте како брзо тргају дозрело воће. Ту умукну, па се лијепо чује шушкање лишћа и трескање грана.  Дјевојка је окретно обилазила стабло, захватајући више гране. Пошто би их обрала, пушташе их у један мах у висину. Лагано оточко одијело, по вољи кројено, окупило јој се око знојна тијела, па се са сваким дохватајем и пригибом истицаху јаки мишићи и заобљене груди. А прикладно црномањасто лице здраве боје лијепо јој пристајаше између загаситоцрвених вишања што су висиле на обилатим дршцима и голицале је по коси и по образу, кад би се гране затресле. Иво је спокојним погледом пратио њену појаву, а не бијаше му ни нападна, нити је дирала у његову осјетљиву младићку страст... Она пак чудила се што онако стоји на истоме мјесту и не проговара. Шутња јој додијаваш, па да је претргне прва се огласи:  — Зар сте дошли на стражу?  — На стражу? — понови Иво и надода весело: — Зар да тебе чувам?  —  Ово је ваша земља. Ми смо тежаци... На „злу је пету“. Можете узети ваша два дила...  — Не разумијем се ја у то... Дошао сам онако, да се прођем... — прихвати младић, па онда изненада преврну разговор:  — А је ли Јуре пошао у варош по љекарију?  — Је... И ноћас оцу било је рђаво. Бог да нас обрани! Ча би без ћаће?  — Колико му је година?  — Не знам право рећ, ма биће прико шездесет.  — Није ни пуно.  — И је, данас је кратак вик... Бије нас сваки бич. Боже прости, кад човик остари; није му ни жа умрит’... Нама друзим лашје је умрит’ него вам богатим, ча јемате ча оставит, — говораше дјевојка безбрижно, не дангубећи и покатшто погледајући на њ. — А да по те дође смрт! — шалио се Иво.  — Па?. .. Ма ја сам још млада... — Да ти помогнем брати! — сјети се Иво и приближи се. Она га дочека мирно, тек зеру се одмаче да му учини мјеста. Они се натјецаху ко ће боље и брже да кида вишње.  — Не можете ви к’о ја! — пецну га дјевојка.  — Да могу! — одазове се Иво. — Узмимо сваки своју грану. — И он привину једну плодну к себи...  А сунце се све боље спушта низа стране дола. У својој топлоти и свјетлу донашаше живот множини ситних бића што се зујањем, пјевањем, цврчањем и лијетањем разиграше над росним, мирисавим биљем. Једва га се дотичу и пролијећу све боље и брже, док им у сунчеву пламену не синуше ишарана крилашца и испунише још влажни простор између родних грана. И вршци виших стабала засјаше; плод плану црвеније и њихова обличја постадоше веселија и живља...  — Посли ће упећ’, а како је сада липо! — рече дјевојка.  — Нека сунца, сунце је живот! —  раздраган одговори Иво. .  — Тако се чини, док га није, једва га се ишчека, а кад овлада и додија...  Крто бијаше врхом пун и стабло очешано. Дјевојка пође да га испразни, па хтједе да га сама настави на главу. Он јој помогне, прихвати га с једног краја и подиже. Згледаше се тренимице и лица им засјате, као да су одувијек заједно. Она попође преко ограде и искрене кол пута у овећу кошару. Повративши се с празним кртолом, настави брање на другоме стаблу. То крошњато стабалце, с густим испрекрштеним гранама, бијаше родило да се испод сочнога плода савијаху гранчице. Обасјано сунцем, прељеваше се у загаситоцрвеној боји, која се навише спајаше с ружичастоплавом...  Но сунце почело да угријава.  — Још ћу ову обрати, па ћу ћа... А и вама боље је вратит’ се; док дођете кући, биће подне.  — Ти хоћеш да ме отправиш одавле! — на по у шали рече младић и погледа је. — А ја нећу од тебе! Видиш како се трудим! — И он скиде шешир и марамом се обриса по глави.  — Ка’ послу нисте обикли... Прође тако час и обоје беру и тргају сочно воће. Ништа не говоре, само што шуште савијене гране. А младић стао да мисли како би било лијепо цијели дан остати код дјевојке, док се она чудила како њему — невиклу — не уди сунце и врућина. Није предала од њега ни када стајаше тик уза њу и када гледаше у њу својим упитљивим благим погледом, јер о њем бијаше слушала још од дјетињства само добро. А Иво бијаше својом душом тако близу ње да осјећаји и мисао нијесу могли ни часом другамо скренути.  — Твоје су очи исте боје к’о дозрела вишња, — рече јој чисто неусиљено, гледајући у њу.  — Овако ми је бог дао, па ча ћу?  — Лијепе су и сањалачке; а моје су сиве и млаке.  — Добро вам се и не вилу испод очали. Ма зашто то носите? — рече и погледа га упитљиво.  — Јер слабо видим.  — Бог сачува! Зашто то говорите?  — Оставимо то! — смијаше се он. — Реци ми, имаш ли младога?  — Нимам никога, — обловито одврати дјевојка.  — Никога!  — Ја грем, чекаће ме мајка с живим на другој огради... —  Отић’ ћеш и ништа ми нећеш рећи? — Ча ћу вам рећ’? —  поче се чудити дјевојка. Онда пусти задњу грану, одмаче се, скиде крто с руке, те га положи на земљу.  — А да знадеш како је мени код тебе лијепо, — отпоче младић очито ганут и раздраган, — не би ме нигда оставила! Код тебе заборављам и тугу и бол што сам је собом амо донио...  Глас му доиста искрено подрхтаваше, силна унутарња сила испољаваше ријечи, но засве не знадијаше што да рече, а опет није могао да се уздржи.  — Синоћ сам ти, — продужи, — разговарао с братом до касна. Он је добар и ти си добра!... — И велико чувство љубави и саосјећаја претрже му часом ријеч... — А је ли ти драго да сам код тебе? — дода.  — Мени је свеједно... Ма није ми мрско...  — А ја изгарам од љубави! —  помућено изрече Иво.  — А ви се ожените! — одврати она просто, као да му то савјетује. Па узе крто и одлучи да крене...  — И ја идем, — тугаљиво ће он, као да сам собом говори. Па, видивши да се је упутила, осјети да га нешто гану. — Је ли да се на ме не љутиш? Ти си добра, —  јави јој се. — Зашто? — одговори она и обрне се према њему: — Вратите се кући, потли ће упалит’ крис, па би вам могло наудити! —  нукаше га чисто братски. —  Збогом вам! — Збогом! —  одврати Иво и гледаше за њом.  Часом се замислио и онда тихо изиђе из ограде на пут, па поче нагло одмицати. Зној га свега облио.  Жега сунца као да га је жестила и давала му снагу.  Он осјети истинско чувство љубави прама Марији, осјети да носи собом у грудима цијелу њену појаву. И пред собом у сунчевом жару гледаше јој прикладно лице — уморно, разборито и истинско. Но на душу спуштала се туга и чисто слутијаше прелом који ће сигурно надоћи и наново га сатрти...  Код дућана нађе жупника, који га очекиваше, да се с њиме окупа. Иво уђе у кућу, среди се и пође са жупником к мору.  — Лови стари Мрсе, —  опази жупник, кад бијаху на догледу мора.  — А улови ли шта?— упита Иво.  — Погдјекад је и сретан... А чудан ти је... И сам знаш, свашто се о њем говори...  — Сјећам се... Веле да под крмом држи светог Николу, па кад ништа не улови, утапа га у море све до грла, те му пријети да ће га удушити у води ако чудо не учини и не домами му рибу на удицу.  Дошавши к мору, свукоше се разговарајући у заклоници између шкрапа на пијеску. Иво уђе први. Живо, велико море угрожаваше га својим увалама и дубинама, ну засве привлачило га к себи.  — Запливаћу к чамцу, није далеко! —  рече жупнику, који је на плиткоме сламнатим шеширом грабио море и циједио га на главу.  — Не иди! — озбиљно ће жупник. —  Осоран је и насртљив; видјећеш, изгрдиће те...  Ну Иво заплива на отворено и домало дохвати се Мрсина чамца.  — О, о! Који вам је посао овди? — смрси стари.  — Хоћу ли се попет’?  — Па ча ћете?  С натегом попе се Иво у чамац и сједе сучелице прама старцу. Бијаше ово први пут што га је изблиза гледао. Његово необријано, посолицом изједено лице лаштило се на сунцу, но поред свега у њега бијаше мрк поглед којим је испад себе погледао Иву. Пркошљиво хити туњу што је даље могао и прогунђа нешто неразумљиво.  Тек Иво је желео чути изблиза тога чудака. Сунце га је часом осушило и почело прожигати, а опакљено дрво горјело је испод њега. Напокон се усмјели:  — А гдје вам је они свети Никола? — упита га. „Мрсе“ га ошину оком да је Иво оборио очи, па загунђа:  — Лако је за њ!... Да би онако за очеву вам душу!...  Настаде тајац. Сунце обасјало све наоколо, а докле око допираше владаше бљедикава свјетлост, у којој ишчезаваше ведрина неба; У том бљедилу једва се назријеваху контуре прекоморских голети, а пучина подрхтаваше у сјају и бојама дуге.  Макар је младић изгарао на сунцу, ипак му бијаше угодно у безграничности простора. Осјећаше живо слободу, сјај и истински дашак живота, — а пред њиме, као сјенка, као некакова слутња стајаше мрка нагрђена „Мрсина“ прилика с изразом непомичности и нехајства. — Никад ништа не уловите? — упита га само да га натјера на разговор.  — Бриге вас! Кад вам на врата дођем, не дајте ми...  — А зашто не? — Би!? Ха! А ко вам је отац? Питајте сузе сиротињске! — рече нагло и извуче туњу из мора.  Иво се на те ријечи смути и више не проговори. Баци се у море и доплива крају.  Жупник бијаше већ отишао. Хладни, свјежи западњак стао да пропиркује и да, блажи спарину. Валићи се котрљали до у заклоницу, до самих Ивиних ногу. Плачкају бијели, испрани камен, иза кога је још тек уска пруга хлада, гдје се ослушкује благи шум у сјајној и топлој природи... И он се обуче и крену лагано кући узбрдицом.  Концем аугуста бијаше затегла суша. Људи гледаху у небо, у облаке што се сваки дан гомилаху на западној страни, у живој нади да ће се проломити и натопити жедну земљу.  — Само да дође та блажена киша! —  уздисаху жене. —  Друкчије за неколико дан’ ни струка зелени! По бунарима и локвама нестаде убрзо воде, пошто су се баш обилно шкропили виногради. На савјет главара, Ивина оца, нареди опћина стражу над опћинским локвама. Дијелила се вода на фучије, прама броју кућне чељади. Рондари, с пушком на рамену стражили су пак без цедуље с главаровим печатом не даваху никоме воде ни за лијек. Ну и тако сеоске локве брзо, се исцрпише: при дну засјела вода не само што бијаше каљава и скроз од траве зелена, но и заудараше блатом.  А чисте воде није се надалеко могло наћи. Није био друге, већ да идеш по њу у варош. Ко је имао на што да напрти, не бијаше му велика зла; догнале би се двије до четири фучије, па штедњом залегло би за два—три дана. Ну, оне жене које су морале носити велике кабле на глави, истргоше се и изломише од велика труда, а и додијаваше им жестока упека жаркога сунца.  Село се бијаше грђе уплашило него да је крупа обила поље...  И живина бијаше спала, отанчала, к’о нема шта под зубе, —  нема воде, а ненавикла да се на оброке поји.  Свијет се молио богу, да се смилује.  — Ако и јесу наши гриси велики, —  јадаху се старци, — неће нас бог посве сатрти!...  Спари Мрсе, јаче намргођен, ходаше селом грдећи старјешине пука што не проводе воду из вароша.  — Ча би им било — говораше он, — да свако јутро накрцају брод воде, па га пред село на жало искрцају? ... А и како се дили та вода?! Главар и пријатељи му купали се у њој, лушијало се у њих ка о Божићу, а други желили да смоче јуста!... Да су велики ’арчи?... А њима у вароши хоће се мужика, лампиони, полицијоти — и све плаћа мали пук... — И љутит, гунђајући, отишао би старац к мору. Да се никому не моли, Мрсе се задовољаваше „боцатом“ водом, што извираше близу његове спиље из овеће рупе. Слана вода, што се морем мијешала кад је обилато навирала, служила је селу за кухање и прање; ну он је за невољу и пио, кад би га жеђ посвема савладала. Ни процесија око цијелога села, са окићеним светим Роком на пријестолу, ни побожне пјесме, ни вруће молитве нијесу помагале. Једнога јутра свану ведар дан, пиркаше сухи сјеверњак; сигурно негдје преко мора бијаше поросило, па тако нестаде и задње обмане.  Настадоше спарине, од велике врућине небо не бијаше плаво, већ превучено бјелином кроз коју је сунце још жешће упицало. Голети и суро камење, што се је од поднева надвисило над селом, жестоко отсијеваше у сунцу и од себе к’о да пушташе бијелу млијечну пару, што пред очима непрестано дрхће и дрхће...  Из земље, из пијеска и из самога мора дизаше се врућина, да ни ноћу не попусти, цијели околиш одисао је задахом прогорјелих ствари.  У недјељу при миси скрушено се је молило да се бог смилује и пошаље кишу. Чељад, бијући се у прси, понизно се пригибала к земљи и вапијала у један глас: „Боже, земљи твојој дажда дај!“  Тај вапај многима остаде усађен у памети, и када изиђоше из цркве на сунчеву жегу, нехотице им навираше на уста... .  „Боже, земљи твојој дажда дај!“ —  то бијаше опћенита молитва што се је селом мишљу разносила и јоште уљевала наде у уцвиљене и ојађене душе.  Те исте недјеље, након молитве, јавио је жупник пуку с олтара да ће из Млетака стићи до који дан оргуље наручене за цркву. С њима ће доћи мајстор, да их намјести. И закључи:  — Ето је трошка и биће га, ма и село имаће се чиме подичити... Нека све буде на славу божју!  Иву та вијест још у цркви смути. О тим оргуљама бијаше већ давно у селу говора. Знало се је да су наручене и да ће запасти силна новца, а све да ће се подмирити из црковне имовине. Жупник и Ивин отац, присједник црковинарства, заузеше се живо да се посао сретно докрајчи. „Ча ће нам пинези?“ говораху. „Лако се из рук’ омичу, а орган ће остат заувик! ...“  Кад се је миса довршила, Иво бијаше међу првима што изиђоше из цркве. Заустави се часом у хладу. Посматра свијет што је из цркве навирао и рупцем брисао зној са чела. У јату дјевојака опази Марију. Тражио је очима и, кад им се погледи сукобише, насмија се једно другому.  Младића задиви низ бијелих, свијетлих зуби што се чисто истицаху у њеној од сунца поцрњелој глави. И гледаше за њом и за другим свијетом... Па наново падоше му на памет оргуље, и што више о њима размишљаше, биваше све то немирнији.  Уто се заустави код њега Јуре и закити га лијепим, црвеним клинчацем што га бијаше истргао из китице шарена цвијећа. А и Цирило наљезе и застаде код њих. Од жеге опаљено му лице чисто се набрало и обрве боље поплавиле.  — Јесте ли чули, а? Сада ћемо јемат’ орган... Ала ће нам свирит’! — говораше подругљивац весело и обијесно, церећи се непрестано.  — Ма и хоће се мужика, —  продужи, —  кад смо овако сити! — А онда својим плавим очима погледа у Иву, уозбиљи се и замисли. Боже мој, да ми је само знат’ ко ће по њему млатит’. Бидни наши труди! —  закључи и стаде га опет смијех.  Уто и жупник изиђе из цркве. Кад га Цирило угледа, замрије му на устима смијех, покуњи се, уљудно поздрави и оде с Јуром. Дон Фране упути се с Ивом. У ходу упита га, онако само да заметне говор, кад ће стићи оргуље.  — Зар ниси чуо? Та ти спаваш у цркви! — шалио се дон Фране. — Ма ето, рећ’ ћу ти, нека знаш: имаћемо се и ми у селу подичити; нећемо ни ми бити најзадњи... Доћи ће за неколико дана....  — Учинили сте лијеп посао, — одговори Иво, не могавши се устегнути. И настави нагло искрено; — Забога, је ли баш то управо сада требало?... Село у невољи, неродица, притисли каматници, а брзо ће се и цркават’ од жеђи, и — не дај боже — скапавати од глади, а ви што сте на управи трошите туђ новац, к’о да га је на прегрште... — Младић је говорио чисто љутито. Жупник се изнебуши и застаде, загледа се у њ и стаде га мирити:  — Имаш донекле и право... Ну за цркву је... А да знаш, твој је отац тако желио, па хоћеш да се ја противим? А нека, болан, биће црква пунија!  — Говори се: двије хиљаде трошка! — плану Иво.  — Па? Шта је то прама С., гдје су зградили звоник од осамдесет хиљада форинти...  — Баш као и тамо! — прихвати живо Иво. —  А путова — гдје се макнеш да врат скрхаш, а у по — љета воде ни капи...  — Ма, човјече, —прекине га дон Фране, ковни су новци; нијесу ни опћински, ни владини... — А ко их је дао? ... Они што сваке године дају по барило вина, — па зашто да не буду на корист оних чији су? Биће да су лежали бог зна гдје неколико година, а могло их се је позајмити насигурно коме сељанину, па га избавит’ од каматника...  — Не говори што му драго! —  узврпољи се дон Фране. — Не да штатут; све је по њему одређено...Питај оца! Збогом!... Идем на објед,— и сврне у кућу. Свијет се већ бијаше разишао по селу и подне је дозвонило. Иво убриса наочаре и, тражећи хлада, отиде кући.  По обједу, док је унишао у своју собу, баци се на постељу да се угне најжешћем кријесу. Свакога поподнева радо је читао; занио би се и живио сугестованим животом што га је из књиге црпао. И за то вријеме заборављаше истински живот, који је све то боље упознавао, па бијаше мишљу далеко од свога села.  Но чим је овога поподнева одложио књигу, замисли се и сјети свих невоља које су гониле чељад међу којом се је родио. Бијаше му тешко што му све више и више из душе ишчезаваху пријатне слике из раније младости. Тада, када се је он преко празника кући враћао, бијаше друкчије. Родна поља бијаху крцата сазрелих плодина; весео, безбрижан, једва би се дочекао слободе и живота, и он је у своме селу гледао изобиље срећу... А сала разабираше тек биједу и, што је још горе, безнађе у боље. И к’о да тому нема лијека: људи остављају своју дједовину и бјеже у туђину – у Америку...  Па ни собом не бијаше задовољан. Није довршио наука, запустио се, а сада не зна што да почне...  Хиљаду мисли падало му на памет, и он прелажаше с једне на другу, ослушкујући гласове и пјевање с улице. Желио је да заспи, но не могаше од велике врућине, пак тако домало диже се и ходаше по соби, да утуче вријеме. Око пете уре изиђе пред дућан. По путовима, уз сву жегу, чуо се смијех и хихот млађарије. Дјеца се играху на буче и на плохе. Он се заклони иза куће у хлад. Час је гледао у сунце, час стајаше тако к’о бесвјестан.  Не потраја дуго, кад зачу путем пањкање звонцета и клопот живога. Он се надвири иза ћошка од куће и опази Јуру, који пред собом гоњаше мазгу. За њим узастопце ходало је магаре погнутих ушију, и цура, сусједа му. Живина бијаше напрћена фучијама за воду, мршава, раширених ноздрва, којима њушкаше по упаљеној земљи. — Идеш ли у варош по воду? — упита га Иво. —  Мало ћу те пратити до које маслине, па ћу у хлад, док попусти жега...  — Немојте, чисто све гори! —  одговори младић, обрисав марамом главу.  Иво повије обод на шеширу и упути се полагано с њима. За њима ходаше и друга чељад. Неко је гонио мазгу с фучијама, а некоје од жена носијаху на глави велике каблове.  — Боље је сада поћ’ по воду, него сутра дангубити, —  рече Јуре и одмах ућута.  Иво гледаше дјевојку. Подрубила се шареном марамом и надвукла је до над очи, да јој се једва лице назираше. Ходала је лако, туркајући свакога часа лијено магаре.  Он ју је познавао. По селу се говорило да Јуре за њом пристаје, а да га и она лијепо гледа, ако и није досад шта видјети.  Иво застаде и склони се испод крошњате маслине. Бијаше му додијала врућина. Испред очију блијешти му се и осјећа, гдје сунце допире, да га пече и кожу му на лицу суши. Гледао је неко вријеме за њима, док не замакоше у облаку прашине и у блиједом сунчевом пламену.  Засве што је шеста ура, сунце никако да се спусти, к’о да неће нигда заћи.  А њих двоје иду запрашеном цестом и ћуте. Осушила им се уста, па им се не да говорити. Једва након неколико времена јави се Јуре к’о преко воље: — Сврнимо овим путељком — и показа на њ кретом главе. —  Обаћ’ ћемо мој сад, а и вруће је! Дјевојка мучке послуша, те погна магаре малом узбрдицом. Чим ступише између стабала на ужу путину, бијаше им лакше, засве да и ондје одасвуд избијаше врућина.  Код Јурине ограде уставише се и пустише живину по старини, а они пођоше по саду. Младићу је срце пуцало од јада кад је ступио на прекопану, испуцану земљу што се је прашила исто као и цеста с које су дошли.  — Гледај, молим те! — говораше забринуто дјевојци. —  Грожђе наоко гине... Ну, како се осушило и набрало зрње! — Река би да здрије, а онамо круто је, трпко, к’о оцто... Ево ти, на, окуси!  И он откиде чевуљак и даде га дјевојци.  — Врило је, — рече она, —  ма метнићу на јуста; мори ме жеђ.  Велики дио вијовине прожутјеле, осушене и замрле — виси о младим трсовима. А испод њих није било ни траве ни какве друге дивљаче, већ зијева црвена, жедна чрмаља. И маслине настрадаше, кожица им се скорупила; сушиле се, па с реда отпадале. — Ча да гледамо нашу пропаст! — рече напокон Јуре. — Неће ништа остати... Листом ме туга мучи! —  И он попође под маслиново стабло.  Обоје се прислонило уз дебло, у присјенак, да се угну сунчевој жеги.  — Ниси била данас у цркви? —  упита је мирно младић. — А ја сам те гледа...  — Окаснила сам... — А хоћеш вечерас на хлад, прид кућу?  — Ваљаће... У кући се не може издржати... Мушки ванка спавају, а и ја ћу у врту...  — Доћ’ ћу ти, разговараћемо, — прихвати младић.  А око њих је све мирно, птице замукле, к’о да их нема.  Он се загледа у зелена коњица што је пролетао с трса на трс, док се није заклонио иза лишћа, а она гледаше уто у његове јаке руке... И подуље остадоше тако, к’о веома забринути због нечега. — Појмо, да не окаснимо! — рече најзад дјевојка.  — Појмо! —  одговори Јуре.  Упутише се на излаз. Зачудише се кад опазише да мазге ни магарца није на старини. — Куд су се станили? —  забринуто рече младић. — Да нијесу, по врагу, умакли у забрањено?!  И он брзо потрча узбрдицом, а дјевојка нагне за њим.  На догледу главице, испод које је лежала суха поточина, при страни уочи Јуре живину.  — Река сам да ће биш у брањевини... Гладно, па бижи за струком траве. — И младић у страху пожури да их изагна. Часом потрчкујући, дође до поточине и већ хтједе преко, ну наједном изнебушен застаде. По поданку брањевине угледа Рогина брата, лугара, како иза грма чучи.  Младић устрне и предљиво стаде да се брани:  — Ни ча би оком тренуо, — испричава се, —ступило! — Тако је, кад ти говориш! — потсмјехавајућ’ се дочека га лугар Крње. — А ја сам их нашао гдје пасу и мислим: хоће ли им се наћи господар! — Па закружи уоколо руком: — Не познајеш ти закона!... Не видиш обиљене сталке?!  — Ма, брате, само је штронуло... Ево, нека рече Јелка... — Ча ће она прављат’, ње је товар. Да, да, — подругивале се, — биће похупили за травом, ка намечило се!... — На бога мога бих се заклет’ да нису нигда наступили, — клео се младић. — Говори ти ча хоћеш, ма реци да — јесам ли их нашо? Сваке се године саде борићи, па нигдје ништа, кад живина све потаре...  — Чудим вам се ча говорите! — Знате да их суша носи, ка у камену...  — Ти тако говори, а ја ћу билижит... Ала, изагни их! Младић потрча устрану пред живину и сагна је у поточину. Кад дође наближе, прихвати мазгу за оглаву и придржа се за самар. Дјевојка стајаше на истоме мјесту к’о укопана и плашљиво гледаше око себе. — Сада их липо гони дома! А данас си добио надницу! —  очито весело јави се лугар. —  Зна сам да је живина похупна... — Ма не видите, добар чово, да су и напрћена, нису за пашу... умиљаваше се Јуре.  — Знам ја за ту мајсторију... Ну није фајде правдат се... Скривио и платио, па си миран! — Окле да платим, зар не видите невољу?! Немојте невикла гонит’ ме по суду... Немојте, помоћ’ ћу вам у коју. — Да, ка и лани... Доша си један дан поливат’ , па онда биж! Знам ја вас!  — Ваљало ми је и моје полит’, а помога сам вам...  — Ала, гони их! — И обрну се к дјевојци с потсмјехом: — Гледај како она мучи, ка зна да је крива!  — А ча ћу вам прављат’... Видим да нас се хоће умест’... Ди је та шчета? Све се посушило, —  одговори Јелка и показа руком на усахле бориће... — Нека их ту! ... Видићемо ко јема правицу! — И лугар гунђајући отиде. Тада се и њих двоје загледа и маче. Погнаше живину и, смућени, шутке избише на пут, те ће у варош. Сунце се бијаше посвема нагнуло западу, ну за све још је жарило и сипало им свјетлост у очи. На ширем путу иђаху успоредо, шибајућ живину, и за неко вријеме не проговарају ни ријечи. Чини се да ослушкују тугаљиво цањкање мазгина звончића, што непрестано једнолично туцка...  На тјешњем путу, у закрета ју, стискоше се једно уз друго и младић изнебуха рече:  — Никад се не зна ча нас чека...  — Прати нас невоља, а да и нисмо криви, —  прихвати пријегорно дјевојка.  И к’о да осјетише једно прама другоме јачу љубав и самилост, ухватише се за руке и, у ходу машући њима, пожурише да чим прво стигну у варош и да налију фучије. Знали су да их домаћи жељно ишчекују, да прво опочинка напију до сита. Два дана касније, по најжешћем кријесу, допратио је мајстор шјор Антонио оргуље за цркву из Млетака. С мора до у село ваљало је да људи на рукама носе комад по комад, да се не би штогод покварило или полупало. С пошљедњим комадом стиже и шјор Антонио у село. Бијаше сав у зноју и разрогаченим великим очима гледаше у свијет... Није мио да зајаши на мазгу, прем су га молили и на рукама на њу метали.  Жупник га намјести у крчми, гдје му и собицу напосе приправише.  Још истога дана потужи се мајстор да су стан и храна рђави, вода нечиста и млака, и да је он научио на боља јела. Стога је свако јутро ваљало слати човјека по месо и рибу. Још рибе било би се нашло и у телу, но Мрсе је није хтио продавати ни за какав новац. „Да је дам оном гладном Талијану, ча је доша’ из врага да се наји наши труди?!“ гунђаше он и носијаше рибу у град. Увече момчад долажаше у крчму да види шјор Антонија. Цирило се први брзо ослободи и поче с њиме збијати шале. Живо се препираше с дружином, говорећи о њем, а затим би прснуо у обијестан смијех. Мајстор, забезекнут, једнако их гледаше, па напокон, увидјевши да је то ипак добар свијет, удобровољи се и смијаше с њима. — Гледај, како јй! — ругаше се једне вечери Цирило. Све ка по сировој кожи... Овдје се мрска, а код њега дома, да је било и капуле! Они, болан, и не јиду него кануле и зелени; исто ка и живина!  Мајстор међутим не слушаше веселога младића, већ се слатко залагао и силно се знојио...  — Вражји плише! — наново јави се Цирило и погледа по дружини. — Неће да воду пије, а свеједно како је блид и узет, ка да је из мриже испа... Ах, да је мени онако јист, па... комад дивојке... Ух! — Пусти, — прекидоше га момци, — ситиће се!  — Бриге њега! Напуниће жепе наших пинез’, па бог те веселија... Хм, — уозбиљи се, — може бити да и неће! Мухе ће га изист’; да знате, како их је данас од себе гонија! Мумај ти, мумај!  — Ма цили је дан у црикви, — опази неки од момчади.  — Мужика, људи! —  једва дочека Цирило. —  Река би да когод машку за реп потиже, тако подикад мијуче...  И момци се најпослије примирише, а мајстор, пошто довечера, још их је милије гледао и слатко се смјешкао на њихове шале. Они га у задњу понудише и вином. Иструшише неколико чаша заједно, па млађарија запјева, пријатељски га поздрави и весело се разиђе селом.  — Добри људи! —  мишљаше шјор Антонио, оставши сам за столом...  Напокон село дочека те се једнога дана небо наоблачи. Још ујутро чуо је неки тежак да је далеко преко мора — к’о из дубине — загрмило. Све што је у селу жива узрадовало се на ту вијест. Истога поподнева, око пете уре, са западне стране стадоше се подизати тамни облаци и застријеше посвема сунце. Па кад још одатле и пирну, у тили час попусти жега.  Иво једва дочека да изиђе из куће. Годила му промјена времена; осјетио се лакшим, па пожурио напоље.  Обузела га радост што ће, ето, попитити и жедна се земља напојити. Чуо је разговоре тежака; вељаху: „Још би добра киша помогла!“  Он им од срца вјеровао и желио да им се услишају вруће молитве. Гледајући биједу и страву, дирнуло га до у дно срца, и он се подао свом душом молитвама и жељама свога села.  Полако, поштапајући се кишобраном, пролажаше младић кроза село, а небо се све више облачило.  — Биће кише! — тјешила се одасвуд женскадија.  И већ чељад испред кућа поче изнашати посуде да се напуне даждењаче. Око Иве веселије заструјио живот. Дјеца пред кућом згледаваху се, к’о да се чуде толикој промјени. Кокоши и друга живад, што је се за кријеса није ни виђало, наједном се прочула и по мурвама стресала обијесно крилима, а крмад по загонима узроктала се и све њуше земљу, к’о наслућујући да ће бити блата. Све живо осјетило да се је измакло испод тешкога јарма који га је љуто тиштио... Иво мине и задњу кућу и застаде на једној узбрдици да посматра пред невером рани сутон. Село и море бијаху застрти сурим, непомичним застором. Обоје, к’о и небо, посвема бијаше изгубило своје свијетло плаветнило; још се истицаше само голо камење...  Наједном допријеше до њега из цркве звуци оргуља. Сигурно их је мајстор угађао... А младићу се причини да ти звуци уносе несклад у оно величанство што се пред њим простирало и пред којим се је скрушавала његова душа. Он крену даље...  Полако корачаше, све ослушкујући око себе тајанствени шапат натуштена простора. Освојила га лагана осјетљивост, и он не размишљајућ ни о чем подао се пријатну уживању... А из даљега тек једвице сијевну и загрми подмукла тутњава. Иво се весело загледа у већ наоблачено небо. Наједном, часом, ду’ну хладан вјетар и потресе гранама, по ваздуху залепрша сухо лишће, а у исти трен зачу се суморан шум што брујаше између китњастих стабала. До Иве допираше час к’о молба, час к’о вапај, час к’о срџба, онако како би снажније ду’нуо вјетар!.. И онда завлада мртви тајац.  Младићу се чисто ражалило што се је вјетар утолио и престао шум који га је блажио к’о најутјешљивија далека музика, у којој се његова душа губила у неизмјерности пустора...  Уто поче да сипа блага кишица. Но то потраја тек неколико часова, кад грдно сијевну и затутњи. Ду’ну оштар западњак. Тамни облак надвио се над околишем. Смрче се; све жешће сијева, све ближе грми. Вихор се спустио, настаде оштар звиждук и треска изљуљаних стабала, а кроз све то чује се звук великог звона што бречи на неверу...  Чељад журно јури кући, гонећи пред собом предљиве мазге.  Из даљега негдје дозивљу се људи...  Иво пожури до кућице гдје је знао да се тежаци заклањају од ружна времена. Погнувши се, уљезе унутра. Кад се смјестио, између друге чељади угледа Јуру и сестру му Марију. Нико не проговори ни ријечи. Сви очекиваху напето што ће надоћи... Наједном почеше косо падати крупне капље. С капљицама осу и суградица. „Сачувај, боже!“ завапи један старац и зачу се његов дрхтави глас: „Света Маријо! Моли за нас!“ Све што се стрпало под тај кровић одазва се уплашено. Марија наврије к излазу, па, покупивши нешто суградице, метну је у њедра и поврати се на своје мјесто. „Света Маријо, моли за нас!“ чули се гласови све то скрушеније.  Уто сијевну вијугасто и затутњи дубоко.  Из даљега захујила мукло чудна ломњава и јак шум. Шум је прилазио нагло и све ближе, док не осу густ град.  Чељад замрије, старац престаде да моли. У кућици све задржало дах, а вани бије лед, комади долијећу до самих њихових ногу. Зло потраја неколико часова, па постепенце попушташе, док не престаде. Између чељади изнебуха неко од женских тек чујно зајеца, па јаче и јаче, док освоји плач...  Чељад изиђе напоље. Захладило је. Лед се на мјестима наслагао и бијели се. Низбрдицом отиче вода и носи ситнеж и испресјецано лишће. Људи згледавају се тугаљиво и почеше се разилазити.  — Све је затрло! — рече онај стари што мољаше. — Није још све! Ну ако буде потриба, навратиће—  одговори неко тако цинички да се Иво трзнуо и погледао му у мрко лице.  Јуре и Марија не проговорише ни ријечи, него се инстинктивно упутише једно за другим прама своме винограду. Иво пристаде за њима. Сваким кораком срце им се цијепало на догледу поломљених грана, растрганих хвоја и испресјецана лишћа. По пољу наоко пустош, а по земљи блато и вода. Сврнуше путељком у доце. Јуре разгради и уљезе у своју ограду. На лази обрне се к Иви и рече му да не улази, јер ће се укаљати. По винограду плива вода, к’о да је море.  Иво засве загрне ногавице и уљегне. Јуре попође по саду и разгрташе вијовину на трсима.  — Гледајте! —  рече и подвири у израњене гроздове.  Зрње је сатрвено, из распуцане језгре још се циједи сок. На Шестима налазе од гроздова отргнуте читаве чевуље.  „Силна је штета“ мишљаше Иво.  А Јуре с тугом у души тек што обилази и гледа свој уништени труд. Сестра га прати, и обојима к’о да се смрзава у срцу: не могу никако да се тјеше. Брат, први проговори:  — ’Ајдемо!  А Иво иде све с њима. Бијаше пошао весео у поље, а сада се враћа растужен. Он не проговори ни ријечи. Чинило му се да би којом му драго бесједом оскврнуо њихов бол. Сада схваћаше што је то рад и патња, и у души га љуто заболи њихова несрећа. Уходу поглед му и нехотице пада на њихова обличја и уставља се на њима, к’о да истражива колика ли се туга скрива под тим, наоко пријегорним лицима. И, ходајући тако успоредо с њима, осјети силно самиловање и љубав. Он се примакну к дјевојци да чује ако ће и циглу ријеч из њених уста...  А са западне стране проби уто чиста ведрина. Показа се и сунце, па кроз прочишћени ваздух сину жарком свјетлошћу...  — Видите, —  опази Јуре, — око села још је горе млатило. Ове зиме биће сваке невоље, а од никуд помоћи!  — Од никуд?  — Тако је, вирујте! —  прихвати младић. —  Док је свит давао, било је лако...  — Даваће и отсле...  — У што? — равнодушно изусти Јуре.  — Бог нас неће запустит’, — јави се и дјевојка.  Иво није знао што да рече, а тутња му бијаше тешка. Он преврну разговор:  — А је ли оцу боље?  — Увик исто — одговори дјевојка.  — А биће и горе! — надода брат.  Иву потресоше пошљедње ријечи и чисто се смути.  — Ако вам је потреба коју малу ствар, дао бих вам ја... — сметено изрече и скоро се засрами, —  вратићете ми...  — Нисте нам дужни, и фала вам! —  захвали младић и к’о за се рече: —  Потриба је увик...  И они шутке ходаху даље, ни не опазивши да се небо бијаше већ на више мјеста прогалило, па док дођоше поврх кућа, испод села засја дуга. Између танког облака и сунца лебдијаше небесни знак у раскошноме сјају, и пружаше се све до модрих, испраних прекоморских голети.  Иво часком застаде. Силна чежња и туга јављаше му се из душе. Не знадијаше јој узрока, тек је лијепо осјећао да му трга груди. И њих двоје зауставише се и погледаше правце куда је он гледао. Њихова млада лица засјаше на сунцу, засве што је из њих избијао очај... Уоколо пустош још се јаче истицала, а из села до њих допирали су раскидани тугаљиви гласови...  — ’Ајдемо! —  трже га из снатрења Јурин глас.  У дузи привладало је црвенило; каже: обилато вино, —  опази нехотице Марија.  — Није вироват’ ! —  одговори сухо Јуре и крену даље.  По селу врвио свијет што се из поља враћаше. Из њихових разговора и уздаха разабираше се да је град, бар понешто, посвуда допро.  Код своје куће Јуре и Марија растадоше се с Ивом. Он их погледа умилно и понесе их у свом срцу, а пред очима претстављаше му се у то слика пустоши и невоље људске.  Када опази мајку у дворишту, чисто му дође да је загрли. У њеним добрим очима запази бригу. Знадијаше да је она била благодарна и добра сиротињи, и њих двоје нијемо разговараху.  — Јеси ли окиса? — упита га разблажено.  — Нисам, заклонио сам се, —  одговори он и униђе за њом у кућу.  Летошња јаматва била је још слабија од свих пошљедњих година. Најбољи виногради издадоше, и село се навикну на невољу. Прођоше нетрагом она блажена времена када се пуниле бачве вином к’о да си их морем наљевао. Тих година тежак олахнуо, није га „морила брига како да се прехрани... По селу никоше удобније и бјеље кућице, превраћа чистија и вртови уреднији.  У паљу претресаху се међе, дизаху срушени зилови и рашириваху путови. „Бог је да, па је добро чагод и сарчит“, говораху имућнији људи. Старији свијет бијаше рахатлији и свјетлији, а младост јача и објеснија... Босиљак и мажурана, уз дјевојачка лица, избијаше веселије по прозорчићима, и пјесма је селом снажније одјекивала, уз ватру гусле милије гудиле. Прави правцати срећни сеоски живот — живот који је доносио обиље благослова.  Настала јагма за радом. Људи почеше уз које му драго услове узимати земље на кметство. На трећу, на злу пету, и још горе! И опћински пашњаци крчили се редом. А за те необичне радње требало је новца, на тако они који се страшијаху дуга — рђавога друга — ипак посуђиваху да га уложе у харну земљу. Надаху се: рађаће к’о, и досле, а да буду цијене и за трећи дио мање, опет ће се исплатити труд. Људи занијели се трудом и добићем, не увиђајућ’ да срћу у пропаст. Приходи родних обилних година падоше у руке каматника. „Ча је да дам двије каце маста (четири хектолитра) добити на сто фиорини, кад и мени доста остаје!“ испрвице говораху дужници, задовољни само да дођу до новца...  И тако тих благословених година помогоше се и каматници и посједници и опћине и цркве — и засве тежаци бијаху задовољни: само нека рађа, а они ће и даље трудити... Док је трајала та благодјет, трговци зануђали: „Узми, пријатељу... драги мој, узми колико хоћеш, платићеш, у јаматви, у масту! Лако за те...“  Ну наједном свега тога нестаде, окрену се срећа и заредаше болести на винограду. Вино паде у бесцијен, а дугови се не платише.  Иво је разумијевао невољу у своме селу, и његова душа сваким даном трпјела је на догледу безнађа у боље. Тражио је утјехе у дугим шетњама по отученом пољу, сабирући мисли и слатке и болне дојмове. Тако дочека јаматву...  Више није било првашњега весеља, стрке и гоњачеве пјесме. Село се сневеселило. „Није нам ни потриба измршкат’ се“, говорили тргачи и мечари...  Па и на оно мало насрнули звани и непозвани. Људи намиривали како су могли, брзо увидјеше да није могуће свакому угодити. „Нй за сиромака живљење, ваља да ишћемо друге земље!“ чуо се опћи глас. И збиља, те године у већем броју нагнуше у Америку.  Младост на друго и не мишљаше него да се дочепа новаца, па да стругне и остави ове нехарне земље. Новац од првашњих исељеника у Америци редовито долажаше и бијаше пошљедња узданица сиромашних породица. Зато полажаху сви к’о на пир у тај туђи свијет, остављајући на изгладњеломе кућноме прагу своју немоћну старчад.  Иво је тужним срцем слушао гласове о исељивању, и још се више ражалио кад му једне вечери Јуре рече да ће и он са сестром Маријом у оне далеке крајеве.  — Па није ти зар жао? —  упита га.  — Вирујте да и није! —  одговори он невесело. — Ваља да и ми сиромаси гледамо како ћемо живјет’!...  У то вријеме од ранијих исељеника бануше у село и фотографије. Свако у селу зажели да их види. Зачудише се како господски изгледају. „Гледај како су обучени, и штапић им у руци, а овди од невоље ниси их ни видит могао!“ све тако говорило једно другоме.  Иво посматраше њихова насмијана обличја што нађоше срећу далеко од свога краја и сјећаше се двојицe с којима је у дјетињству друговао. „Биће они већ заборавили своје сиромашно село“, помисли младић, „гдје их свака невоља гонила, па се подали другоме, туђему животу“.  Њему пак сваким даном бијаше све то јаснија тајна живота и он нагињаше све то више чим примитивнијему схваћању те тајне. С очију му к’о да опадаше омаглица што му прво није дала да себи у душу завири и да се смири. На догледу труда и рада тога измучена људства и свакидашњих брига за издржавање, будила се у њему све то више самилост и љубав прама патницима. И доживљаји од онога доба, откада га отргоше од његова села, губљаху се постепенце из његове душе, и он се је мишљу скрушено враћао у доба свога дјетињства. Од тог доба хтједе да отпочне даље живовање. Он се тако посве приљубио своме селу и трпељиво и утјешљиво подавао се животу, па јављао се он у којем му драго облику. И данас тако, ходајући по пољу, прислушкује тајинствене гласове и ужива у снатрењу. Посматра веселе гоњаче и предљиве мазге, уставља се код малих, заобљених стогова грожђа, веселећи се журби раденика. Засве што је година зло понијела, једнако осјећа се пољем живи тежачки рад, и свијет живи тим дахом, не хтијући да се преда очају; та ваља покупити оно што провидност даје, јер живити се мора!...  И ходаше даље, отпоздрављајући гоњачима, па се још не би био уставио да до њега није допро из ближње ограде пркошљив женски глас. Он коракну неколико пута и угледа свога оца, трговца шјор—Бепа и пријатеља Пиера, сина начелникова из вароши. Обојицу познаваше отприје добро. С трговцем шјор—Бепом говорио је неколико пута у његову дућану. Бијаше то човјек живолазан, свијетлих, избуљених очију што су се к’о на жеравици вртјеле, трбушаст и пун сувишне претилости. Од тежака слушао је толико пута да је врагу из мреже утекао. Они се добро сјећаху како је отраг двадесетак година срдјеле продавао, да се прехрани, а сада му се иметак рачуна на четири стотине хиљада форинти. Пиера познаваше још из дјетињства и послије са свеучилишта. Додуше, ријетко су се у граду виђали но бијаху домороци, па су се добро пазили. Син богата оца трошио је силан новац, био је благе руке, а између ђака један од првих спортмана. Неколико година повлачио се по разним свеучилиштима и није осјећао потребе да се кући поврати, док га отац није на то приморао. Једном вративши се, прилагоди се животу у вароши и бијаше отада десна рука свому оцу. Он први угледа Иву и усрдно му се јави.  — А хтједох да питам оца ти куд си... Нема те у вароши, — и притрча к њему све до лазе. Иво коракну и рукова се.  Онај пркошљиви женски глас часом замукну. Трговац подаље разговараше с оцем му, па се и не осврну. Но онај глас, наново, наближе, јави се, и он, обрнувши се, угледа Јурину мајку. За њом пристајаху Јуре и Марија и неки странац кога није познавао.  — Је ли право да све однесете? — викаше жена сипутљивим, промуклим гласом. — Даћу чагод шјор—Луки, а ви притрпите се!...  — Шта је ово? — устрнувши упита Иво и погледа на чељад.  — Ништа! Мене је отац послао да се придружим секвестру. Ми смо први укњижени на све имање... Вражји посао, имам поћи још на неколико мјеста..  — А шта раде остали?  — Знаш како је... Шјор Бепо, а и твој отац, биће укњижени, ма им не ваља... Видиш, секвестратур је онај странац, — и показа му га руком, — он треба да ради како му нареде... Ну оставимо то! — и насмија се. — Дакле, како је? Шта радиш толико вријеме у селу?  — Обикао сам... — И код нас је досадно, ну прођемо се... По подне и навече учини се партија, а гдјекад, знаш, замијеша се и мало жешће... Пролази се. Браво! Ових дана походило нас је једно талијанско друштво... Једна женска... не лоша за наша мјеста... — Ола, Пиеро, дођи симо! — повика дебели трговац.  —  Опет ме зову, а знаду да не могу у ничем попустити. Мој отац у том је чудноват; волио би изгубит хиљаду форинти него пустит’ новчић... ’Ајдемо! — рече безбрижно. —  Дакле, како ћемо? —  навали трговац на Пиера. — Нагодимо се! — и чисто га у очи погледа. — Апсолутно не могу... Још да сам ја господар... —  И као смисли се: — Не могу никако!  Трговац се намршти, окрену се од њега и као да га је сада тек видио, поздрави Иву.  Уто се јави и Ивин отац:  — Бар да ми се плати модра галица и оно ча сам им да за обрадит’...  — И бог зна да је право! —  запишти наново жена. —  Ча је ово настало? ... Грабе један испред другога... А ча ће мени остат’? Муж ми немоћа јема годину дан’... Ух! Ча је ово дошло?  — Не бишете се дужит’! —  Јесам ли да, оли нисам? —  плану трговац.  — Дали сте... — Па?  — Дакле, мени ништа! —  блаже рече жена.  — Ча би и ти?!— срђаше се шјор Бепо. —  Срамуј се и питат’... Пропашће и мени...  Да се по богу срамујем, а од кога? Зар од вас? —  безобзирно успали се она. — А како сте давали?! Јо, да је рећ’, па утећ’; колико је само кадац маста дало се с ове ограде за оно мало дуга! У за’ час смо се на вас намирили! Боље би било да нас је море свих измећало, —  очито и све живље јадаше се жена.  — То ми је фала! — дрско се смијаше трговац. —  Право ми је кад сам луд! Ма продаћу до трса, док до свога дођем! Хоћу, вируј!  — Продаћете, а муж ми се за вас криво клео... Не спомињите се... Патија, патија и душу изгуби ја, све за вас, а сад ћете га немоћна и бетежна на пут бацити! —  очајно викаше жена, машући жестоко дугим сухим рукама.  — Ала, мучи! —  нареди жени главар.  Жена се мало одмаче, но свеједно испаљеним очима прождираше друштво...  Пиеро гледаше преда се, као да га се ствар нимало не тиче. А Иво криомице посматраше брата и сестру. Стајаху подаље од мајке и устрпљиво ишчекиваху да препирка једном сврши. Он се је свега тога стидио и неколико пута суне му да отиђе. Па онда паде му на памет да се за њих заузме, да их пусте у миру. Бијаше му већ ријеч на устима, но не изрече је; бојао се оца и опет знао је да им не би ништа помогао, већ што би их још грђе понизио. И да забашури унутарње узбуђење, стаде да гледа стог росног грожђа око којега летијаху шарене лептирице, једва дотичући га се. С једне стране сунце га захваташе, па почеше налијетати пчеле и пољске мухе. Уз пиркање лахора, отпоче зујање и бренцање.  — Дакле, хоћемо ли тргат’? — јави се Ивин отац. — Ча ћемо дангубит?...  Други се згледаше.  — Нека слободно тргају! —  истанчалим гласом одазове се судбени секвестратор.  — А хоћете ми ча оставит’? — пријегорно још једанпут упита жена.  — Нима теби ништа! —  једва што се осврну на њу.  — Ни данашње наднице?  — Ако будете радит’, биће; ако не...  — Дицо, амо ћа! Ево вам све, грабите! — И раздражена жена крену пут излаза.  Дјеца се упутише за њом.  — Останите! — смисли се секвестратор. Боље је да добијете ви него други... Платиће вам се надница на разлог дана..  — Нека остану! —  јави се трговац.  — Фала вам! —  окрете се жена. —  Ваља нећемо сами себи гроб копат’... А ето вам све, кад нас је већ закон пустио у ваше руке! Друштво се разилажаше. Ивин отац и трговац шјор Бепо пођоше журно да обаве друге послове. Пиеро остаде са секвестратором; ваљало је да се договоре због тргања винограда.  — Није друге, оставимо за сутра, и тако данас тргача у селу не би нашли!... Момка оставићемо на стражи, а ми ћемо друго посвршавати — свјетоваше га он и надода: —  Не бојте се, ово је било најзамршеније...  — Хоћеш ли с нама? —  обрне се Пиеро к Иву.  — Нећу, брате! — одговори он обловито. —  Нису лијепи посли! — и усиљено се насмија.  — Што ћеш? Тако свијет иде. Свако гледа своју корист! Е па, до виђења! — и пружи му руку.  Како је младић сам остао у пољу, заокупише га свакојаке мисли. Живо помишљаше на јадну чељад што им се, ето, отима из уста и задњи комад круха... А пољем наоколо осјећа се пун дах живота, здрав и јак. Његов младићки жар будио се и подавао тој слаткој снази; ну у тај час пред очима у сунчеву свјетлу показали би се Марија и Јуре, онако мучаљиви и пријегорна лица. Смућивала га њихова обличја, и у души чисто га нешто жацнуло.  У ходу сусреташе гоњаче, који га весело поздрављаху, ну он им се слабо одзиваше бијаше узбуђен и не могаше се отети маху њихове невоље, а да није ни размишљао о правичности, нити се упуштао у расуђивања. Он осјећаше напрама њима неодређено чувство љубави, које се од њега одвајало и лутало цијелом околином. Већ бијаше на догледу села, мимоиђе и сеоско гробље, и загледа се у остарјела, посушена стабла, између којих складно, као из земље, ницаху камени крстови. Синуше му памећу старачка обличја, која познаваше из дјетињства, а већ их по, селу и под мурвом није било видјети, пак сажално погледа на бујну траву испод које леже редимице мртва сеоска тјелеса...  Попође. На раскршћу бијаше живље него обично. Гоњачи га почешће стизаху. Бахат мазга, весела пјесма и дозивање одјекиваху звонко селом. И веселије дизаше се дим поврх кућа, провлачећи се између смокових грана. У јаматви живот и рад живље се јављаху.  Младић се упути према мјесту откуда се чуло понајвише гласова. Чинило му се да је то негдје близу саме цркве. У ходу сретне Мрсу, ну обори очи и не смједе да погледа у мрко му лице.  Мишљаше да га његове уједљиве очи непрестано с нечега прекоравају. Но Мрсе, као и досада, када прође мимо њ, закиде га ријечима: — Ча нисте на стражи? Гријота да се без вас отрга!  Он му не одговори, већ се силом насмија и прослиједи путем.  Испред „братимске“ конобе устави се код гоњача који су распрћивали пуне мјешине. Угледа жупника и још једнога црковинара, који је биљежио маст што су га тежаци доносили.  — Видиш, ваља да ти оца измијеним! —  рече му жупник кад га спази.  — То ти служи за забаву, —  шаљиво одговори Иво. — Да, лијепа забава! Пустио бих другоме... Па да је бар к’о прошлих година; вјеруј, сваке године долази на мање и по који изостаје... је ли тако? — окрете се дон Фране црковинару.  — Тако је! —  одговори он, биљежећи кредом по вратима.  Међутим гоњачи распртише и повратише се из конобе с празним мјеховима.  — Забилижите људски, —  рече један од двојице прковинару, — да посли не буде смутње! — Не бој се ти! Нима у мене фала! — Ето, ви сте се споменули, —  похвали их жупник.  — А ча ћемо?... Ми свакога прво намиримо, а нам ча остане...  И пођоше задовољни и весели што им је једна брига мање на глави. Иво часом гледаше за њима и некако замишљен обрну се к жупнику:  — Како се они прилагођују, —  рече с увјерењем, —  а једнако рђаво им је!  — Ово задњих година осиромашише, издала их земља, — рече озбиљно дон Фране...  — А вино је за ништа, — надода црковинар, —  и двоструко арчи се за обрадит’ лозја...  — Нека само раде и буду поштени! —  примјети жупник. — Него, ваља да нас бог казни, кад је све пошло наопако. Иво не одговори. Поздрави их, па се упути прама својој кући. У ходу размишљаше о жупниковим ријечима: „Нека раде и буду поштени!“ Као да ти људи нису и досада радили, и као да сви други, осим њих, обилују поштењем! И он се горко насмјехну, не могавши појмити разлог такова савјета.  Јаматва се примицала крају. По селу још гдјегдје турњало се и налијевале се бачве цијелим вином и половником. Вјеровници, каматници и остала дружина, незадовољни и овогодишњим родом, повукоше се у варош до друге јаматве. Мишљаху да ће накупити више маста, да није баш тако рђаво како се тежаци туже. Но увјерише се да није више оних берићетних година, кад су се бачве пуниле мастом и вином као морем. Прођоше у неповрат, а није било наде да ће боље надоћи. И стискоше се по својим варошким кутићима! „Друге су сада године“, говораше трбушаст трговац шјор Бепо, вирећи на улицу из свога дућана. „Прво си мога’ дат’ тежаку ча му драго... Било је сигурно к’о у цркви. А сад?...“ И у души смутио би се...  Након киша, натопљена земља лежаше мртво и опочиваше иза плода и толиких непогода. Јесења трава тек што зене, жути се: жега попушташе, мухе цркавале и животиња се окријепила. Младост се ипак подала доброј вољи и животу. Само домаћине уби брига; забринути питаху се како ће се те зиме прехранити. Свако се стискао у се. И, не могавши наћи одговора, пријегорно приклањаху се своме удесу, у својој невољи оправдавајући друге: „Како ће нам ко ча и дат’, кад више ништа нимамо!...“  Иво се међутим сасма пустио у живот с омладином...  Дружио се са својим врсницима, разговарајући о свем и уживајући као и они. Често се сијело заметало пред Јурином кућом и дивље весеље буктило би у друштву. Па, ако би погдјекад из уста којега старијег човјека пала ријеч о неродици и другим невољама, млађарија би безбрижно прекинула такове разговоре: „Брига нас, док се буде могло радити, неће се умират’ од глади! ...' И одмах затим селом разлијегала се најкрепча мушка пјесма, и док младићи још пјеваху, Иво их остављаше и враћаше се кући. У ходу размишљаше о једноставности мисли и жеља својих младих сељана, који се јоште не подаваху бригама живота. Чисто је жалио што се с дана у дан његова дружина расељује у непознате крајеве. Оне што полазе неће више видјети младе, или, ако се и поврате, биће мишљу и душом далеко од свога роднога села...  А бијаше наступила блага јесен. Чисто би устрнуо док би му пало на памет да се мора повратити у град, на свеучилиште. Он се бијаше навикао на море и поље, на младост и њихово весеље и на бриге и невоље цијелога села... Подао се нехају и простоме животу, па тешко му бијаше отргнути се наново од њега. А онда, јесењи дани бијаху тако санљиви, благи и спокојно замирући, да је он у њима уживао унутрашњом слашћу. Они се редом с њиме низаху, као да је и он један њихов вјечити дио, па се подаваше њима да га повлаче све до краја.  Једнога јутра пође раздраган к мору. Полагано корачаше зараслим путељком, провлачећи се кроз мирисаве џбунове да дође до свога залива на жало.  Дан бијаше пун. У ваздуху као да се скањиваше дрхћући осмјех проблијеђела јесењега сунца. Над морем у ведрини повлачили се на оријетко свијетли, рашчешљани облачићи као вунено руно и одрисиваху се на пучини у трептавим сјенкама, које тек примјетљиво одмицаху к сјеверу. На махове, иза оних танких облака провирило би сунце, засинула би околина и, док би плаветнило уоколо заблистало, плачне би сјенке јаче отскочиле и на лопте застирале јасну пучину.  У Ивиној души одбијаху се осјетљиво те промјене; младић их је осјећао и пратио погледом, па, ганут, ослушкиваше шапат и дрхтаје мора што му се ритмички јављаху у души. Пред њим се простирало оно безмерје, заокружено њеним брдинама, чији су голи кукови у шарама плаветнила, рекао би — управо висе у ваздуху.  За тим неоскврнутим висинама што их људска нога не гази, када се каде у свјетлу и жару, чезнула је његова душа, преносила се тамо и ишчезавала у неодређеној сласти. И данас наслађује се на догледу свеопћега живота, кад му се, ето, причиња да све дише опћим заједничким дахом. И он ужива и све јаче озвања се у њему сваки природни осјећај, док наједном изнебуха не осјети као да га из оних мрких сјена нешто опомиње — и из дна душе појављала се болна слутња, захватајући га мало помало.  Тако се нађе над заливом и побрза низ боровик к жалу. Часом застаде; занио се, тек што дише. Око му блуди даљином, граби отворену пучину до краја — све до тамо гдје се тек назире у прозирној магли и продире у небо...  И цијело му биће постепено подаје се околишу, изједначује се с њиме и откуцаји живота лагано стапају се са шумом мора у благи спјев смирености...  Ну када му се изнебуха докотурао вал до самиха ногу и враћајући се закотрљао по пијеску, осјети себе; наново га нешто опомену, јави се слутња, и под њеним притиском гасила се слободна природа онако како се мисао силомице јављала. Маче се и осјети као да га је неко силом отргао од тога мјеста.  Када је погледао нада се у боровик, упозна на прогалици Марију. Како се је журила низа стрмину, пред њом котрљало се ситније камење. Када га дјевојка спази, часом застаде, ну махом прослиједи... На жалу стадоше сучелице, једно прама другоме.  — Ти си сама?  — Дошла сам начупат’ мало траве, —  одговори дјевојка мирно и погледа у руке. — Како су ми се опалиле од траве! — проусти. — Испраћу их...  И пође до на крај, пригне се и урони их у море...  Затим се поврати онако мокрих руку, с којих се је циједило море, и пљесне њима.  — Сад ме мање сврби... Стојте добро! — и хтједе да крене. Ну, погдедавши нада се, спази козу наврх камена, над понором.  — Кш, кш! —  јави се и рече као за се: — Да сврата, никад је више не би моје очи видјеле!  Коза се наднијела над простор и надвирује се. Брада јој подрхтава како миче њоме. Нагињући главу к листу и не могавши досећи струк дивље лозице, погледа доље и умилно замекеће.  Уто дјевојка попође узбрдицом. Иво се упути за њом. Она, осјетивши га за собом, окрену се, ну не рече ни ријечи. Ишли су неким путељком кроз боровик. Лица им бијаху на махове сад свјетлија, сад тамнија, како су били у сјенци или на сунцу. На привији она застаде уз бор.  — Прођите први! —  рече му, и тек осјетљиво осмјехну се.  Иво без приговора мити је.  У врху, на узвисици, осврну се младић прама мору и причека дјевојку.  — На моја, на! —  јави се она кози кад стиже, и пружи јој длан.  Коза накрену главу и погледа је сјајним очима, па се мирним ходом приближи руци. Дјевојка је шчепа за оглаву и привуче к себи. Затим је поглади и окрену се к Иву:  — Видите, —  рече озбиљно—  откад су поља издала, она је очева хранитељица. Добра је на млику...Сваки дан даје по двије—три литре.  — А је ли боље оцу? — упита Иво.  — Биће, кад умре! —  пријегорно одговори дјевојка.  Обоје ућуташе часом. Он се наслонио на самац камен, сав обрастао уоколо бршљаном, а она је пред њим стајала и гледала доље на море.  — Хоће ли ти брат у Америку? —  очито с натегом отпоче Иво.  — Хоћемо и ја и брат, —  одговори мирно дјевојка и притегне к себи козу.  Та га вијест љуто жацну:  — И ти? —  рече сухо.  — Е, да ча ћемо овдје?! Брзо ће нам све однит’, а брат пише да је посла’ пинезе.  — А оно двоје старих? — измаче се Иву.  — Остаће... Ако нам бог провиди, нећемо их запустит’.  — Па никад већ амо! —  истргну се Иву из душе.  — Ко зна! Ако ча стечемо, вратићемо се; и други се враћају... Ма грем ћа...  — Остани часом! —  замоли је он и забринуто је упита: — Па ни ти жао оставити село и све?... —  — Ако ћете, и није!... Ча ћемо? Ваља да и ми живимо...  — Ма овдје сте се родили...  — Свуди је живот ди се живе од својих труди, — с очитим увјерењем одврати дјевојка.  И опет обоје се замислило, као да ослушкују лагани шум будећег се мора и шуштање залелујаних борових грана. А Иво сврну оком на њу и из њенога предљивога погледа увиди да би га хтјела нешто упитати.  — А што би ми хтјела рећи? —  предусретну је.  — Далеко је то у Америку, а? —  с натегом изусти она.  — Далеко...  — Је ли чак тамо прико мора? — и погледа правце прама широкој пучини, па надода: —  Пуно трибује времена док се тамо дојде? .  — Мјесец и по —  два, како у коју Америку... —  Далеко је то! —  притрже га она замишљена.  — А ти не иди!  — Ваља да грем! —  одазове се живље... —  Брат пише да сам потрибна за посао...  — А како ћу ја без тебе? —  истргну се Иву нагло и нехотице, те се одмах силом насмија да ублажи силу тих ријечи.  — Ча вам је стало, —  одврати она као нузгредице и упита га: —  Каки су онамо људи?...  — К’о и други, одврати он бесвјесно и продре очима у њене зјенице.  Спопала га силна туга. Из душе хтједоше да му навру слатке ријечи, пуне чежње и осјећаја„ ну ниједна се не испољава, већ заостају у њему. Хтио би да претргне тешко ћутање, ну тек мишљу собом се разговара. И надође му да се упита: „Може ли се она досјетити мојој тузи?...“  А она је стајала ондје близу, мишљу сигурно далеко од њега —  далеко тамо преко мора, гдје ће да живе међу туђим свијетом. И наједном, изнебуха, као да се смислила, рече:  — Исто није ми драго поћ’...  — А ти остани! —  очито живо упаде јој у ријеч Иво.  — Није могуће, ваља слушат’! —  одговори Марија одлучно. У тај час он осјети како му у душу силази силни млаз жалости и некако као да га је свега ватра обрвала. Погледа јој у очи да сазна сву истину, но оне блуде загонетно по широкој пучини... И он све даље једнако у њу гледа и мучи се да затаји јак излив. Тада и она часом сврне очима на њ, ну, не могавши да издржи његов успаљени поглед, сметена их обори к земљи. — Збогом! —  поздрави, попритегну козу, постави сноп траве на главу и оде. Он гледаше за њом нетренимице; боли га, а нема ријечи да је задржи, док она, закриљена сноповом сјенком, полагано одмиче у сунцу.  Сутрадан ујутро, када је Иво растворио прозоре, кишило је напољу. Са свих страна продирала је јесења мокрина. Он се прислони уза зид и загледа се у напуштени простор. Улицом, докле му око допираше, није било вид јети жива, створа, а магла се вукла, тек што је прекидало једнолико лијевање...  Пошто ослушкиваше неколико времена монотоно падање и одмјерено ударање јачих капи што се с крова спуштаху, науми да чита. Но тога часа предомисли се, среди се посвема и кроз кућу сиђе у дућан.  У дућану нашао је много чељади — пођоше да узму нешто хране и да уреде раније рачуне. Отац се загледао у дугу, дебелу књижурину и с ње задуго није дизао главе. Људи су стајали као укопани и нетренимице гледали у њ и у књигу.  — Дајте и мени мало муке (брашна)! —  јави се стари Анте и приближи се.  — Не дајте ништа! — викну иза њега Рого и насмија се, као да говори у шали, па, озбиљно застригнувши по људима јасним живим зјеницама, надода:  — Зар њима ко мукте даје?...  — Мукте, да! — подиже трговац главу с књиге. —  Ја ваља да плаћам када питају, а мени кад ко хоће и никад!  — Платићу! —  умиљавао се стари Анте.  — Платићу!... Тако свак говори... А још ниси ни лањско намирио...  — Провидиће бог! А ето, и мучимо се...  — Ча ми је брига кад ни користи! — љутио се трговац. — Ето, све сте изили... Ма, ча се је дало —  дало, јур ни друге! Без пинез не дам ни своме оцу...  — Јемате правицу! — Претргну га Рого.  — Зач ти петљаш, кад нису твоји посли? —  окрене се к њему стари Анте. —  Не гледај друге; обазри се на оца ча ти проси...  — Боље да он проси него ја! —  мирно одговори Рого. —  Бише радит’...  — И чагод друго, — јави се неко од људи.  И наста мўк, а људи са спуштеним рукама наново једнако гледаху у књигу и у трговца што се закопао у рачуне, док изнебуха диже главу.  — Залуду је свима. Не дам ништа! Кад се буде радило, даћу...  — Фала богу, кад на моје труде не могу наћ’ ни шаку муке! — рече стари Анте и први изиђе...  За њим изиђоше све један по један.  — Нека греду! —  рече Рого. — Ча ћете ви за њих поћ’ у просјаке?  — Доста су ми изили, —  забрину се Ивин отац.  Људи се путем нису журили, као да им није брига да покисну. На раскршћу, стари Анте окрете се к своме другу: .  — Да смо им све изили! Ми радимо дан и ноћ, нимамо ништа, а њима у рукама све село! — рече пријегорно и закрену уличицом к својој кући. Иво кроз све вријеме не проговори ни ри јечи. Бијаше се загледао у ону тужну чељад, и тек каткада сметено би се насмијао, хијући зар тако да ублажи ’јужну очеву запјевку. И он схвати све бриге те чељади што се с невољом бори; искрено их сажали и гледаше свога оца како се мучи и трпи, а да ни у чем не нађе утјехе. Вишепут сам собом мишљаше да за све што га трзавица за радом управо изједа, тај рад не носи му користи — ни њему ни другому.  Он се сјети дражбе коју суд, на тражбу трговаца из вароши, отпоче водити по селу и паде му на памет Јурин болесни отац и његово имање што се имало до који дан продати на дражби. Пред очима искочи му цијела породим и, онако све у тужним мислима, изиђе из дућана.  — Куд ћеш по киши? —  јави се за њим отац му.  Ну он га није чуо, и, као да је тако већ прво одлучио, упути се к Јуриној кући.  Нашао их све на окупу. Јуре је крпио раскидану обућу. Марија је плела бјечве, а мајка им потстицала огањ. Иву одмах на улазу загуши дах влаге. Кућа је задавала старежем и неугодним задахом, јер се ђубриште за кишних дана разливало до самога кућнога прага.  Док је уљегао, није могао ни ријечи да проговори. Нашао се у неприлици. Напокон рече:  — Не може се човјек нигдје од кише ни макнути... — Па сте дошли к нама се заклонит’? — рече, шалећ’ се, Јуре. —  Сидите! —  и показа му трупић до себе.  — Фала, нека ме на ногама!  Брат и сестра наставише рад, а мајка им пригну се над огњиште. — Ко је то дошао? —  зачу се танки, као дјетињи, глас с краја куће.  Нико не одговори, ну онај глас наново се јави. Иво немирно погледа на ону страну и сјети се да је то стари Јурин отац. Он га није видио откада се је повратио кући, јер је већ тада лежао болестан.  — Пустите га! — рече нехајно Јурина мајка.  — Ја бих га желио вид јети; — одговори сметено Иво.  — Ча ћете видити? Бидан, доша’ је кост и кожа!  И жена попође и разгрне платнени, пожутјели застор што је дијелио кућни простор. Крај застора задржи у руци да Иво прође први. За њим дође Марија. Овај дио куће бијаше попођен, пространији и мало надигнут. У зиду био је пробијен један прозорчић. Видило се да се је хтјело тај дио боље уредити; ну да је радња остала недовршена.  Уз окречене, већ запрљане зидове стајаху ту упоредо једна до друге три постеље. На једној повећој лежао је немоћни старац. Капци бијаху отворени, да свјетлост допре унутра; стакала ионако не бијаше.  Напољу још је кишило, а низ уличицу верала се мутна вода. Кад вјетар завије, пљускавица само што заспе кроз отвор у кућу, па прсак допре и до саме старчеве постеље. — Доша вас је наћи, —  прво се огласи Марија.  Старац се с натегом надигну и протаре очи, а онда рече танким грамом:  — Добро дошли! —  и наново се наузначице завали. —  Пита’ сам ко је... —  Чинија ми се је туђи глас... Ма, ето, ви нисте туђ, —  говораше полакше, као сам собом.  — Како сте? —  упита Иво.  — Како бог хоће!... Ну нима добра—  и промешкуљи се по постељи. Онда се наново надигне, подметне под леђа блазину и тако остаде сједећке. — А никад није било овако, надода, уздахну и заврти упалим очима.  — Почеја си опет јадат’, —  скоро осорно јави се жена му. — Ко је узрочан? Твоја луда памет!  — Ча вам је! — одазва се за оца Марија.  Иво погледа на дјевојку. Њихови се погледи укрстише; једно се другоме тужно осмјехну, и, након што им се зјенице засвијетлише, оборише их у исти мах к земљи — зближише се као нехотице. Уто и Јуре приђе к њима. Сви остадоше на ногама. Задуго нико није говорио, а кроз прозор видјело се је како сипи киша и назријевало се натуштено небо.  — А бићете чули, — наново проговори стари, —  како ће нас посвема уцвилити... До који дан поћ’ ће све...  — Све?! — бесвјесно понови Иво.  — Е, кућа је подвржена, вашем оцу, —  једва чујно изговараше старац. — А жена јема срца мене бидит’, — нагласи јаче. —  Никако пропало, боже прости, к’о проклето... — Која корист да говорите? —  прекиде га Јуре.  — Жа ми да свит не вирује како је... Работа сам дан и ноћ и крваво се патија...  — За друге! — упаде жена.  — Је, ма ја сам мислија да свак јема душу ка и ја... Ча нисам чинија за шјор—Бепа, па ме први меће на пут... Фала богу! — И старац се замисли. Тако настаде часом тајац, док се наново јави болесник: — Видите, — рече изнемоглим гласом, — да вам прављам, не би вировали... Исти онй шјор Бепо ча сам га прво споменуо метнија ме је у’ расап, а да би зашто]... Заја.. ја у њега двадесет фиорини и подвеза му ждрибића, ну ждрибе се у зими завалило и погинуло, а до уреченога рока нисам га исплатија... Потле, кад сам носио пинезе, издере се на ме, и не ’тије примит’... да је рок митија, да му придам ждрибе... Прављам му све по души, како је било, ну он неће да слуша... Би ли вировали! „Плати“ , говори, „колико би сада ваљало“ — и ја с њим учинија друго писмо — за дуг од седамдесет фиорина... Друге године узеја сам још ча у роби, ча у јићу, тако сравнало се до стотине... И онда никада из дуга, — заврши с натегом стари.  — Па још то прављаш! — прикори га жена.  — А зашто не? Али се је то самом мени догодило?... други ники, који су подвеживали винограде, давали су за сто фиорини по четири каце (осам хектолитра) маста, и никад из дуга...  — А што вам син из Америке пише? —преокрену Иво разговор, јер за оно што му је старац приповједао он је већ давно знао.  — Да ни њега, не би нас ни било! —  одговори жена и настави: — Пише да шаље пинезе за пут обома. Чекамо дан по дан. Нека греду!... Остаћемо сами...  — Неће моја дица мене запустит’ — с увјерењем прихвати старац, смирено положи главу на блазину и заклопи очи...  Иво сврне погледом на његово окошчасто, искипјело лице. У свој невољи чинило се спокојно...  — Брзо ће подне, —  прекиде тишину Јуре.  — Није још звонило, — одговори Марија.  Иво науми да изиђе, ну није знао шта да рече староме; стога се скањивао.  — Збогом! — рече напокон изненада.  — Пошли здраво! — прену се стари и боље се опружи. Иво покрочи к излазу. Старац погледа за њим и наново се јави: — Поздравите оца!... Све ће моја дица платит’, нека се не брине...  Иво побрза. Очи му се бијаху замутиле. С кућнога прага загледа се у поље, у што му драго неодређено. А прво него ће изићи, осјети њих иза себе. Он се окрену да их поздрави и скоро му се нададе да заплаче, но у час кад их угледа, жалост му се некако умали. На њиховом обличју не опази никакове бриге ни узбуђења. Жена простодушно дочека његов поглед, а брат и сестра смјештали се да наставе посао. Иво потражи Маријине очи, па и нађе сада у њима нешто што га упокоји. И он их поздрави и изиђе.  Цијели дан падала је киша, и младић није могао да се по обичају прохода пољем.  По подне стајао је налакћен на прозору и гледао у кишу. Бијаше се подао нехају. Ослушкиваше падање капаља са крова и шуштање лишћа на оближњем дрвећу. Није му било мрско ни досадно. У души озвањао му као лака пјесма ритмички склад тајанственог шума, и док блага киша напајаше тешку земљу, његово биће прилагођивало се слатким осјећајима, у којима се мисао тек споро зачињала, толико да му се душа сасма не утопи у једноличноме шуму и сипању...  Мислио је на болесна старца, и пред очи долазило му Маријино и болно и насмијано лице. Сви досадашњи мирни састанци с њоме приказиваху му се живо пред очима. Гледао их је сасма онакове какови су били. У тим тренуцима засјало би му сунце и море би бљеснуло у шарама.  На махове лучио је себе у два бићa, и љубав што је осјећао за Марију није била као друге. Није то била хировита путена страст, већ је то била далека чежња за нечим што је било изван њенога женскога бића. Ту љубав све више и више натапале су моћне капље братског учешћа и давале јој снажни осјећај изједначења. Његова чула, живци, не бијаху разиграни и успаљени као у оним часовима када је он у првој младости тражио женскиње да утоли природну страст здрава живота. У мисли о њој душа се увијек снажно јављала, страствени пориви би се утолили и њему се чињаше да је тек тако прочишћен вриједан оне вјечности за којом је сваким даном све више тежио... Бијаше му у тим часовима лагодније и боље...  И сада је мислио на Марију, здраву и изабрану, и осјећао је да његова душа складује с њеном, пак се подавао припросто уживању, којему — чинило му се — не би нигда ни било конца. А ипак, док би помислио на живот и свијет, утрнуо би и чисто је знао да њену младост неће никада привезати уза своју.  Никада још у животу није видио као сада сву невољу што је нанаша људима друштвени начин и поредак. Сјети се намргођена очева лица, својих недовршених наука, туђе воље и свега онога што га је као зла коб већ од рођења гонило и увијек било проти његових простих жеља.  И он се одмакну од прозора, па брзим кораком ушета се по соби. Након неколико времена сјети се да ће бити донијели из града пошту, те сиђе у дућан.  Збиља, затекао је доље оца гдје отвара листове и одуље омоте, из којих је вадио службене списе. Њему као главару, слала их је опћина странкама на уручење. Отац погледа сина испод себе и наново, не рекавши ни ри јечи, пребира по списима.  — Ево и позив од суда за удовицу и сина јој: платиће ори је! — задовољан, као собом рече главар.  — Зар сте их тужили? —  измаче се Иву.  — Дакле!  — Паљетковали су...  — Не зановетај! — подиже отац главу.  Иво ућута, примаче се к вратима и загледа напоље... Уто уљезе у дућан, протркујућ’, боса дјевојчица. Бијаше покисла, са минђуша циједила јој се вода. Умилно муцајућ’, пружи врећицу да купи кукурузова брашна.  — Рекли су матер да ће платит’ ...  — Ох, дошла си, а! — и диже се. —  А ди ти је била матер кад сам је зва на радњу?! — љутио се главар. — Реци да не дам ништа!  Дијете се омињало и у сметњи преврћаше по рукама врећицу, док наново једва измуца:  — Рекли су да нам дате бар чагод за вечеру.  — Ништа; одмах ћа! А да, реци шјори мами да ће платит’ мулту; дошло је ради скуле... Добро си ти дите? А ча не греш, ди се скиташ кад је скула, а?  Дијете се уплаши и обори очи.  — Кажи, ди се скиташ? — понови главар.  Напокон дијете поцрвени и, оборених очију, рече: — Чувам малога брата док је матер за послом...  — Не знају они за то! Оли платиће, оли у пржун, не бој се... А сада, ај ћа!  Дјевојчица, поплашена, изиђе на кишу. Иво гледа за њом; бјеше покрила главу врећицом, да се одбрани од кише, па, поскакујући боса, брзаше блатном уличицом... Он се узбуђено окрте к оцу и хтједе да зажали што малој није дао бар шаку брашна, да јој мајка скуха пуре за вечеру, ну у тај час сусрете се његов поглед са оштрим очевим и замукну.  Трговац се досјетио синовљевој мисли, и, како је био раздражен, плану:  — Ча си тија рећ’?... Ча би ти дилија?... Бићеш прво стећ’!...  — Па, која вам корист? — рече Иво узбуђен.  — А од тебе ми је корист!... Да си бија други, мога си досада свршит’ и подизат’ плаћу...  — Свршићу...  — Ма кад? Боље би ми било да сам ти да мотику у руку...  — И за ме би било боље... одговори замишљено Иво. — Нисам никада задовољан пошао из села...  — Ти би сад оста дома, — љутио се отац, — сад кад сам за те... — и ту га стаде права вика.  Иво хтједе изићи, ну тога часа дође мајка у дућан. — Је ли доша слуга? —  окрену се нагло к жени.  — Још није, ча ћеш? —умиљава се жена. — Ма ча чини, гром га убија!... Још вечерас конат, па нека гре, и тако није за нишће!  — Киши... — рече сметено жена.  Ну Иво није знао што да ради, те гледаше на отворена врата у мутно вријеме... И, док је напољу падао сутон, он је једнако стајао на вратима, а како се све више мрак хватао, тако му је на душу слазила туга и на догледу оца још га јаче захватала... Да му буде лакше, гледао је с врата људе како се журе кући.  Најпослије иза себе ос јети свјетло нажгане свијеће. Блиједи траг допираше до на пут. Пошто пак бијаше заноћило, престаде да киши, само што још с крова једнолично падаху јаке капље.  У дућан униђе млађи му брат Марко. Отац га, док је ушао, стаде испитивати о неком пољском послу.  Домало и у дворишту зачу се звека поткова и животињски топот.  — Стопру је сад дошао... Грем баш да видим ча је донија, —  рече напрасито главар, диже се и пође у двориште.  — Ча си чинија досад? — упита слугу.  — Китило је, — одговори он.  — А јеси ли ча напртија?  — Ништа!  — Ни мало дрв’?  — Мокра су...  — Добро, — рече господар. Сит сам те... Дођи учинит’ конат, па пут под ноге! Ма одмах сад! —  настави жешће.  — Господар сте! —  отсијече слуга.  А господар пође у дућан и преврташе по књизи. Домало, пошто намири живину, дође и слуга и застаде насред дућана, ишчекујући господареву ријеч.  Он диже главу с књиге и погледа га:  — Равних си осам мисеци код мене...  — И осам дана, таман сам сада срачунавао.  — А ниси немоћао?...  — Три дана, да сте здраво!  — Ча балиш!... У све, симо и тамо, осам; а то ти одбијем, како је и право...  — Па добро! — потврди и слуга.  Он срачуна и предаде му новац. Слуга преброји и нађе да је у реду, те хтједе да изиђе.  — Чекај! Е, да! Свуци обућу, па онда ’ајде!... Нима ни недиљу дан’ да сам ти их да... — Свући ћу, кад хоћете... Ма знам ја што је’... Да су липа вримена, не би ви мене гонили! —  рече сасма мирно.  — Не зановетај. Свуци, па ’ајде!  — Не бојте се, оставићу их! —  заврши момак и упути се к вратима.  — Ди ћеш по овом времену? Приноћи код нас! —  рече му благо господарица.  — Хоћу, кад је вама по вољи, па се обрати господару: — Ну ти, не знам што скривих... Радио сам што сам могао... Ма право веле у селу да с вама није могуће изасебице два Божића учинити —  заврши слуга по загорску.  — Муч’!... —  окоси се на њ Марко.  — Шта? —  прогунђа Загорац, застриже очима и мучке изиђе.  Још мало времена прође, и шјор Лука затвори дућан. Породица, сва на окупу, изиђе у кућу.  У кухињи горила је свијећа, а код испирене ватре вртјела се времешна жена, слушкиња. Из кухиње ишло се у благоваоницу, на челу које је испред слике блажене дјевице, окићене ишараном хартијом, тињао жижак.  — А ди је Павле? — упита за слугу господар.  — Бија је сад овде, — одговори најамница.  — Зови га!  Слушкиња кроз ходник иза кухиње униђе у мали кућерак и јави се Павлу.  Мало су га ишчекивали, док најпослије дође.  — Увик гледаш да се измакнеш кад је за молиг’, —  укори га господар.  — Прокисо сам, па бих се осушио...  — Осушићеш се посли... Ала, Маре! —  јави се жени... —  Ето, сад ни ње ни! Кад се бог слави, никад их ни!  Најпослије поклекоше пред сликом. Најамница наглас отпоче молити „Госпину круницу“; други одговараху, а тако се је свако вече пред вечеру молило.  Иво само часом попостане, па са стола дохвати свијећу, нажге је и пође у своју собу.  — Ти не хајеш за бога! —  добаци за њим отац, прекидајућ „Здраву Марију“.  Иво постави свијећу на сто, приђе к прозору и гледаше у свјетло, оближњих кућа.  Младићу бијаше у души некако празно; бесвјесно је дуго тако стајао, ослушкујући гласно молење. И преко пута, из других кућа, допирали су гласови молитава, а он једнако није могао да се смири и нађе жељене утјехе... Тако стајаше док га не зовнуше на вечеру.  При вечери за столом нашао је једнога очева госта. Жандар, у службеноме послу, сврнуо к њима. Главар га часом придржа да се заложи и напије.  Иво га поздрави. При вечери слушао је њихове разговоре. Жандар се тужио на силу посла.  — Видите, — говорио је, — сад је све на нама... Дошле су наредбе и ради ђубришта и загона...  — Па ди ћемо с гнојем? — прекиде главар.  — Треба га у поље износити, па га тамо закопати.  — Не можемо то ми, земље су плитке...  — Е, бриге њих!... Они ће глобити, —  одврати жандар.  Послије, дошао је и Крње, опћински лугар, да се с главаром поразговори о сеоским пословима, јер је сутра у вароши имала бити опћинска сједница. И запрео се живљи разговор. Жандар се тужио на раскалашну младост, која по ноћи пјева — како је жупник јавио—  погдјекад и срамотне пјесме. Лугар је одобравао и говорио да нема „грдобасније чељади нигдје ча у њихову селу“, па закључи: .  — Наопако, ако се нашем свиту пушча! Ча ти њега грђе бијеш, он је све то бољи...  Најзад се младић опрости и пође у своју собу. Прије него што ће лећи, смисли да сутра крене у град, да се прошета и да присуствује опћинској сједници. Одавна већ вукла га жеља да се о свем обавијести што се тицало његова села. У ходу, на путу у варош, Иво сустиже Јуру. Младић је јахао на мазги и непрестанце је гоњао да боље иде.  — Лино је, —  рече Иву кад је поред њега стао и упитао га хоће ли узјахати.  Иво захвали, јер да му је драже ићи пјешице. И тако су комад пута, измијењујући по коју ријеч, ходали заједно, а онда Јуре заокрену путељком, док након неколико корачаја сустегну мазгу и крену се к Иву. — Дану, —  јави се—  видите ми ову карту! Да ми је јучер ваш отац. —  И извади је из џепа и хтједе да сјаше.  — Није потриба, —  убрза Иво, покрочи к њему и  дохвати карту. Умах разабра да је то позив у шумском прекршају, и тако му протумачи.  — Дакле, тужија ме! — пожали се плашиво младић... — Зна сам да ми неће простит’, ча му нијесам помога шкропит’ виноград... А нисам мога... Помога сам му у другој пригоди; ма исто, рђаво сам се влада... А хоће ли бит’ зла?  — Не знам ти рећи, —  одговори Иво.  — Неће ни ова митит’ без арчи! — с увјерењем рече младић, замахну ногама, поздрави и одјаха путем.  Иво је полагано пошао напријед. Дувала је млака јужина, тресла гранама и облијетала с хуком око мрких маслина. У ушима му брујило и чинило му се као да ослушкује тужне гласове силне нарицаљке. Пратио је у својој души тај пјев, а у памети једна за другом ређаху се свакојаке мисли, с којима је болно и слатко чувствовао. Он није могао тог часа да појми што је зло; прочишћен и упокојен, сјетним очима гледао је све што му пред очи долажаше и у свем је тражио оно што је једноставно и добро... А онда, након дуљега снатрења, враћаше му се мисао к селу. Приљубио се уза њ и заволио своје сумјешћане. Дружио се с млађаријом, не с љубопитности или да их упозна или тобоже проучава, но једноставно зато што се је међу њима родио, с њима живио — и он је оно што и они.  С весељем сјећао се друштва у крчми, благих ноћи расвијетљених меком мјесечином и гувна гдје се је ваљао по просушеној трави, те слушао младићке разговоре и обијесне шале. Мислио је на смијех и весеље здравих дјевојака, у чијем је друштву био увијек весео и раздраган.  Уживао је у њихову весељу, а љуто би га бољело када је гледао њихова страдања и оне велике неправде које им нанашаху и људи и друштвени поредак за чије се добро они од дјетињства до гроба труде и раде.  Познавао је прилике у граду. Оне бијаху исто онакове као у његову селу. У неколицине бијаше се згрнуло све благо. И они држаху у својим рукама власт и живот осталих. Још некако прометао се погдјекоји мањи посједник, док други понизно пригибаху и снагу и рад и сами живот под незаситљиве интересе тих богаташа.  А многи старац добро се сјећаше да су очеви тих богаташа, а и они сами с њима, копали и превртали тешку земљу.  — Па да су бар копали како ваља! —  говорили су они у шали, — и одмах озбиљно придодавали: — Ето, ми смо радили веће од њих и гладовали и гладоваћемо па ништа! Ма како је то? Оли нисмо умили, оли нас нико од њих ни ’тија обранит’!... Са самим начелником у младости бијаше добар дио вароши на муци. Скитао се од немила до недрага, па да га се ослободе, рођаци скупише нешто новаца, друго породица откиде од својих жуља, те му уручише новац и тако га отпремише у Америку.  Исељеници што се отуда враћаху нијесу о њем говорили ни добра ни зла, но засве приповиједало се „ружних“ ствари. У задњу говорило се да је био господар великог хотела који је изнебуха, а да се није знало како, једне ноћи изгорио. Хотел био је осигуран, па засве што се сумњаше да је он навлаш ватру подметнуо, посао му пође за руком: исплатила му се осигурана свота, и човјек се након мало времена повратио у своје родно мјесто. Омјеривши прилике у оним добрим годинама, упусти се у радњу с тежацма. Куповаше и препродаваше потребне ствари за свакидањи живот и даваше им новаца у зајам. Од то доба веле да је педесеторостручио своју главницу.  Иво је у ходу на ово помишљао и с тиме спајао и биједу Јурине породице и мало да не свих других у селу. Бијаше начисто да код толико натрпана блага у тих богаташа, гдје нема друге добити осим оне тежачких труда, морало је да надође сиромаштво и невоља.  Код боровика, што га је толико водио, часом застане и загледа се у устресене гране. Особит тајанствен шум разлијегао се околином. Младић се сјети слике након што се је повратно са свеучилишта. А сада је ту стајао, а да се није нимало узбунио. Бијаху изблиједели сви они догађаји у приликама разборита живота.  Зарана стиже у варош. Униђе у кавану да се мало одмори, па онда опет изиђе.  Пред опћинском кућом није се видјело свијета. На обали опази неколико чиновника и два—три рибара. У луци љуљаху се лагано бродови, док се по пучини стизаху пјенушави валови. Боси морнари разапињали мокра једра да се на промјењиву времену, док се сунце иза облачка укаже, часом просуше.  Иво попође обалом до на крај моста. Наслони се уза зид и загледа у млаке валове. Очима је пратио сјенке што се гоњаху по пучини и круну свијетлих облака, који су се овили око крајева прекоморских голети, као да управо одонуд долазе. Дуго би био тако стајао, подајући се осјећајима, но сјети се зашто је дошао, и преко воље поврати се према опћини. Пред собом опази господина начелника. Он је, онако дебео, на својим кратким ногама чврсто ходао да на вријеме стигне у уред. За њим униђе и он у опћину. Начелник замаче у писарну, а Иво ступи у дворану гдје нађе на окупу неколико вијећника. Остали редом долажаху, и убрзо запремио се већи дио столица, намјештених у полукругу.  Напокон униђе и начелник с тајником. Он сједе у прочеље стола покривена зеленом чохом.  Иво се загледа наоколо и опази да је на ову сједницу дошло врло мало чељади, засве што се проносио глас да ће бити и опорбе, коју је одлучио повести посједник Тадић.  Овај Тадић бијаше задњих година лијепо уредио своје имање, окористио се добрим годинама и постао самосвој и неодвисан. Он је у садашњој опћинској управи био другим присједником. Разуман и правичан, не могаше да се сложи са начелником који је хтио да се баш у свем врши његова воља. Ну како се као присједник није могао сам одупирати начелниковој самовољи и бесвјесној већини, захвали се на части, па остаде само вијећник. С њиме се удружила још друга тројица незадовољника, којима бијаше начелник нанио толико штете и неправде, па започеше, на чудо свију у вароши, водити опорбу против опћинске већине.  У неколико навратака он је у новинама претресао опћинске економске послове и осумњичио начелников рад, нашто би редовно противничке новине доносиле „просвједе“, потписане по цијелој управи.  У тим просвједима згражаху се потписани на толику дописникову дрскост, који да се усуђује сумњичити поштење толико заузета и родољубива начелника, који је само утолико крив што не припада дописниковој странци. И Иво часом заборави на сједницу и зареда мислима у пошљедње варошке односе.  Међутим тајник читаше разне опћинске ствари које су биле на дневном реду и за које се није нико ни бринуо.  Уто униђе у дворану начелников син Пиеро, који, када га угледа, приђе к њему и љубазно га поздрави. С њиме дођоше још друга двојица, од којих је један био син посједника Тадића. И ови се придружише, па између њих започе разговор и каткада подушен смијех.  Најпослије дође на претрес диоба опћинских голети.  Начелник сједећке протумачи о чем се ради и закључи отприлике: „Ја с моје стране нијесам за диобу с разлогом што би се тиме више шкодило, него помогло нашему биједному тежаку“.  Сви ућуташе, некоји само узврпољише се на столици и све пазе ко ће да узме ријеч. Устаде вијећник Кеко, кретом главе повлади начелнику и, посмјехивајући се другима, опет сједе.  Уто запита ријеч посједник Тадић. Сви уоколо упријеше погледе у њ.  — Сада ћемо чут’ коју нову, —  опази гласно Пиеро, син начелников.  — Мени је мучно бесидити, —  отпоче Тадић тихо, —  јер когод може још помислити да ја радим господину начелнику у пркос, а то није... У овој важној ствари нисам с њиме и упре поглед у вијећнике, па настави живље: — Ви сви знате ча би давала она голина, кад би се обрадила, па зашто је пустити онако без икакве користи. Истина, дало се је по који комад на тежаке, ма и то је било на њихову штету; дало се је на половицу, па су се тежаци издрли, а да нијесу имали никакве користи; ја бих стога, — и настави талијански, да боље схвате — био за диобу: нека се сиротиња позабави и прихрани...  Док је довршио, сједе, а други погледаше у начелника.  — Питам рич! —  јави се иза мале станке шјор Пеко.  — Липо говори шјор Тадић, ма шјор начелник јема правицу... Побогу, да се раздили тежацима голина да работа ју, а ми бољи да пушемо у празне шаке! Нека стоји како је одувик! — заврши и окрену се другу до себе, па му, машући живо рукама, стаде на сав глас разлагати о томе. Међу вијећницима паде неколико неразумљивих ријечи, а уто се јави вијећник Јоле:  — Ја се не би’ хтио никоме замирит’, ну мени се чини да би најбоље било раздилит’; свак јема своје и ради на своме... Ма ето, ко је паметнији, нека одреди!  — Види ти њега! — Упаде му у ријеч шјор Кеко.  — Пусти! — потегну га за рукав друг до њега. — Нека говори!  — Ча ће говорит’ проти шјор—потештату? — и настави подругљиво: — Шјор Јоли добро би дија доша. — Моје је ка и твоје! — завиче овај и узврпољи се на столици.  — Није, баш кад хоћеш!  — Је! — и диже се, окренувши се прама шјор Кеку.  — Ти си, болан, доганац! —  набаци смијући се шјор Кеко.  — Овдје сам се родио! — ражести се Јоле, а свеједнако стоји на ногама.  — А отац ти, а?  — Нека, нека!... Ја сам да се дили! —  и сједе нагло, и од једа прогута пљувачку.  — Ти би све подилија! —  опет га стаде боцкати шјор Кеко.  — А ти не би? А знате зашто? Нека сиротиња нима гди забавит’ се да је може на надницама гулит’ како га је воља... — Видите га ча се љути, а знате велики смо пријатељи...  — Онако те бог помога!  У дворани настаде мало узбуђење, а послије и придушен смијех... Кроз то вријеме начелник гледаше мирно уоколо, па онда се нагну тајнику и нешто му шапну. Пошто настаде мир, проговори:  — Будимо људи! Нека све гре по реду. Дакле, ја сам — да се не дили —и погледом обиђе вијећнике.— А сада приђимо на гласовање! — Већина гледајући један другога диже се. Начелник се обрати тајнику. —  Пишите. — рече, — сви осим четворице!  — Друга је ствар на дневном реду, —  јави се начелник опет након мале станке, — уређење потока Дочине, одломка Дражице, — па стаде пребирати по снопу исписане хартије. — Ко јема ча говорити му?  — Устаде посједник Тадић и као замисли се...  — Нисте питали рич! — опази господин начелник, —  ...Ма свеједно можете говорити.  Ја сам — поче он једнако замишљен, — да се прими владина понуда. Напокон, олиш ча ће нам се уредит’ поток, остаће новац у селу... А влада даје половину, земаљски одбор један дио, а стопру четврти дил опћина...  — Не опћина, —  опази начелник, — него одломак Дражице. Но о томе најбоље је да рече своју њихов главар... Ја сам толић с њим говорио, —  и упитливо погледа у Ивина оца.  Главар устаде и намршти се: —  Не знам зач се други миша у наше после. Ча ће влада дат’, исто би ваљало да селу отпадне прико двије хиљаде фиорини, а окле? Хм, лако је говорит’!  — Ма пинези остали би у селу, сиротиња би се прихранила и зградија би се поток, —  опази убједљиво Тадић.  — Сиротиња би пуно добила!... Довели би доганце... А опћински намет, колики ми нареста! — поче се главар љутит’, — а? Ча мислите! Ено и начелник говори да би га ваљало подигнут’ до 3000%... Па ко би га плаћа? Највише ми посједници.  — Јема прав’ главар.— прекиде бесједу шјор Кеко. — Побогу, ча би је за другога плаћа?! Па баш сада, кад су овако липе године...  Наста жамор међу вијећницима.  — Ча ће нам поток, неће увик кишит’!...  — А како ће се село прихранит’? — опази жестоко Тадић.  — Приживиће се ка и досада..  — Реците и ви своју! — обрати се изненада главар к жупнику. Но овај се смете: —  То нису црковни посли, —  одговори као у шали.  — Ма зашто се правдамо?! —  завиче дебели месар Тртић: —  Прођимо на вотацијун! ...  — Питам рич! — јави се након тога рјечкања вијећник из другога одломка и нагло устаде.  — Мир! — опомену начелник.  — О свачем се говори, — поче он тихим, раскиданим гласом, — а наше се село запустило. Било би вриме да се уреди пристојбина за ликара, да се...  — Ча му се сни? — смијао се шјор Кеко.  — Пусти га нека говори!...  — То није на дневном реду, —  благо опази начелник и погледа у вијећника.  Ну говорник не мари за опомену, а мирно прослиједи.  Други опет сврнуше говор на уређење потока, а он једнако мирно стоји и говори: — И локве би ваљало прочистит’... У лити се вода не може пит’... Пути су још гори... Ма ча ћу говорит’, кад је све у нереду?...  Напокон, у неке сјети се да га нико не слуша, па мирно сједе и више није ни проговорио.  Најпослије устаде начелник и рече укратко да се с главаром потпуно слаже.  При гласовању пропала је већином гласова — осим четворице — владина понуда, а прихваћен једногласно главарев предлог да се поток гради, ако ће влада и земаљски одбор за градњу носити све трошкове.  Тајник уврштаваше закључке у записник.  — Мени је већ досадило, —  рече Пиеро Иву. — Изађимо!  — Останимо до сврхе...  — Тебе занима? — и насмија му се у брк.  — Ваљало би да свакога занима, — одговори.  — Тиче се наших невоља и наше сиротиње.  — Ти увијек, а вјеруј, нећеш ти свијет преврнут’! —  И Пиеро хтеде да изиђе, ну тога часа опет устаде посједник Тадић и јави се за један предлог.  — О чему мислите говорити? —  упита начелник.  — Чућете...  — Дневни је ред...  — Исцрпен, — прихвати тајник, подиже главу и с натегом се испружи.  — Ма није сједница закључена... Дакле, —  отпоче Тадић—  ја би ставија предлог који је од велике важности. Тиче се Рафајзенових благајна... Уведимо по његову начину и ми ту, липу установу, како су то и друга миста учинила... Тако каматници неће моћ гулит’ на сваки начин наш бајни пук.  — То није на дневноме реду! —  живо прекиде начелник.  — Не смета, важно је.  — Оставите за други пут, — јавише се главар и трговац шјор Бепо у један глас, сада је подне...  — Ово је од велике потрибе...  — Обидоват’ је од веће!  — Ча је то? Ако ће ко дат пинез, нека се вота! —  јави се иза сна поспани вијећник Рого, једини тежачки претставник.  — Реци оцу да не говори лудости! —  боцну Пиеро Тадићева сина, који је очито блиједио ради очеве неприлике. — Није оно за нас!  — И ја сам му говорио... —  сметено одговори младић.  — А зашто није? —  опази Иво. —  Ваља почети...  — Почни ти!  — Нисам ја за то..  — Ено ти оца!  И наста свеопћи разговор.  Тадић нанова хоће да говори.  — ’Ајмо, подне је! —  завикаше некоји. Ну он их не слуша, већ слиједи говором...  — Пусти га нека сам бали и одбалива! —  рече шјор Кеко и диже се.  Сви се надушише смијати.  — Затварам сједницу! — јави се најпослије начелник. Па устаде, а за њим и други. Потражише клобуке и почеше се разилазити.  На стубама, потсмјехавајућ’ се, добаци као нузгредно начелник Тадићу: —  Видите да вам ниједна не гре у добро!  — Кад су сви ухваћени у једну мрижу, —  одврати Тадић, и боље пожури низ камене стубе.  На улици ухвати начелников син Пиеро Ива под руку и позове га на објед. Ну Иво захвали, попође мало обалом и сврати у кавану. Ту прегледа часом новине, попије каву и крену пут свога села.  Изишавши из вароши на отворено поље, стадоше га салијетати свакојаке несређене мисли. У један мах долазило му огорчење и надало би му се смијати — тако тужно и смијешно причинила му се толико развикана опћинска сједница. „Напокон“, мислио је, „на њој се није ништа добро закључило, нити се од оних људи било икад надати бољему“.  И он ос јети у себи сву потиштеност и ропство под којим је стењало сиромаштво подвргнуто имућству неколицине богаташа, па му падоше на памет старчеве ријечи: „Оли ми нисмо умили, оли нас од њих није нико бранио!“ Пред његовим очима ређају се све црње слике. Село се, ето, хоће да расели, а како и неће кад се већ не може живјети?! Док су године носиле, свако се обилато намиривао, сада пак, када је издало редом трудбенику плијени се и продаје и живина и покућство и пољско оруђе и земља и оно кућице која не носи никакове користи, ну и њу руше, да остане зар потпуна пустош...  Узбуђен тим мислима, гледаше раденике у пољу, гледаше пусту земљу и никако није могао да схвати зашто се као навлаш иде за тим да се омрази и отуђи тежак од харне земље.  Падоше му на памет ђачке размирице синова једнога језика, новинарски чланци све о „нашем милом народу“ и друге бесмислице људи који мисле да су позвани да воде народ и да буду његови претставници, а при оваковој невољи не знаду што да раде, већ се препиру о нашој некадашњој величини, прошлости, хисторији..., док извикани родољуби у својим рукама држе и брину се за интересе „голубињега народа“, како га они из милоште зову.  Сунце се даномице све више и више скањива и за облаке заклања. Дани све краћи, а вјетрови јачи. Морска пучина је тамнија и јежури се, а у мутноме ваздуху покатшто завришти јато ждралова, нижући се к југу.  Бакараста вијовина на трсима мртво виси, тек што се држи. Док ду’не, отргнуће се и вјетар ће се с њоме по вољи заметати. При западу сунца цијела околина плави се у разноликим шарама и мијеша се бакарастом бојом вијовине.  Хладна, гладна зима примиче се и натјерава све живо у бригу за храном. Над кућама застаје густи дим и застаје ваздух, док вјетар не ду’не да га разнесе кроз огољела стабла даље изнад, села. И село је све то запуштеније. Забринути људи немају посла ни добити, па, спустивши руке ходају амо тамо; капци на прозорчићима нередно висе и у окренутоме лонцу вене мажурана...  Иву отац не да мира; гони га од куће да иде у свијет за наукама, а њему је тешко растати се са селом, навлаш ето сада кад се спрема сила чељади да се исели у далеку Америку, а с њима ће Јуре и Марија... Тих дана цијело имање Јурине породице продало се на дражби, као обично у бесцијен. Поврх начелника нико се није хтио натјецати. Он и трговац шјор Бепо сложише се и раздијелише га међу собом. Људи говорили да су учинили добар посао, јер да су након мало дана почели продавати комад по комад и већ при половини имања намирили се.  Кућу им Ивин отац није ставио на дражбу, пошто се је надао да ће му бити подмирен дуг с новцима што дођу из Америке, а ионако — да и остане за њ— не  би му доносила никакве користи.  Од свега имања није остала већ коза, но и она бијаше убиљежена за подмиру пореза.  А ове гладне године ни порезни рубач није задоцнио. Дошао је у село јутром некога дана да наплати порез и да покупи побиљежену живину. И њему на памети не бијаше друго него да удовољи налогу, да себе осигура; пак, важно, у службеној капи наваљеној до очију, ушуња се у село. Ну у селу није нашао ни људи ни живине; све бијаше у пољу на радњи. Мучили се у нади да ће бар унапријед бог благословити њихов рад. Ваљало је да чека до ноћи, па, да се забави, пође у крчму, а друго што није ни могао да учини По подне стиже и један жандар, за припомоћ.  Људи, кад су се из поља вратили кући, стадоше тражити новац уз које му драго увјете, само да им не покупе и не одведу побиљежену живину у град, јер им је то била још једина узданица...  — Говорили су да ће цића града опростит’ нам импошту (порез), — јадиковали људи. — Како ћемо сада?  И село је те ноћи као оживјело. Људи долазили главару, тужили се и најпослије молили и заклињали да им се помогне. — Не могу ја ради вас у просјаке! — одговараше он одлучно и љутито.  Ну ипак, неким је позајмио новаца уз погодбу да настајни бухач имају њему продати, килограм по десет новчића, а у трговини пошто буде. Исто тако некима је и Рого позајмио. Тако је много људи одахнуло засве да су знали да је обична цијена бухачу шеснаест до двадесет новчића. „Ма нека“, говорили су, „само кад се је нашло!“  Ну сви порубани нијесу имали бухача, или га нијесу садили, или им га је вјеровник већ заплијенио. За њих није било друге него пустити живину да је гоне и продаду. У Јуриној кући те вечери нису се бринули да плате порез. Сви бијаху у великој бризи ради старјешине, којему је даномице све то горе било, а те вечери звали су и попа. Мишљаху да неће жив осванути.  Иво, сазнавши за сеоску невољу, веома се узнемири и растужи. За вечером, да одахне од очева гњева и тежачкога туговања, изиђе напоље. Ходаше испред цркве на отворену комаду земљишта засађену дрвећем.  На зиду уоколо сједио је млађи свијет. Разговараху о рубачу и порезу и о којечем другом, док најпосле надвлада младићко весеље и неколико их у по грла запјева...  Доље, у доњој страни села, чула се вика и оштрији гласови жалба, који се примицаху горњој страни. Док наједном неки угледаше свјетло фењера и за њим поворку људи.  — Гоне живину у јапнени двор! —  рече један од људи, као да не вјерује својим очима.  — Тако ти је, — потврди други. —  Гледај како при свићи сива бајунета!  Људи се дигоше да се боље увјере. Поворка се приближаваше к њима и лијепо се разабирао клопот и бахат велике и мале живине. Опћински чауш и два опћинска рондара гоњаху благо пред собом, да га затворе до сутра. Пред њима с фењером у руци ходао је рубач и жандар, а за њима нешто друге чељади.  Кад стигоше пред двор, људи се ускомешали; гледају и запањени чуде се... Рубач, млад човјек, раздраган, пролазећ’ поред двојице, поднесе им свјетло под очи.  — Јесте ли и ви од рубачине? —  избаци смијућ’  се. Младићи прогунђаше нешто кроза зубе и одмакоше се од њега.  Поворка крену даље, а Иво је пратио погледом, слушајући дозиве и разговор порубаних људи.  — Пусти, нека га гони! Ча га кријеш, ка неће га наћ?! — чује се кроз ноћ женски, уједљиви глас.  — Мучи, ђавле! Пригладниће ноћас, —  одвраћа плачљиво мушко грло.  А рондари пред собом гоне магаре, да га с осталима до сутра затворе. За њима плашиво вуче се стари „фратар“ и моли да му га пусте и једнако вели: — Пригладниће, није га се данас врагу струка окусило!  Уто за њим добрзала она разјарена женска, жена му. — Пусти, грдобо! — завикну и притегне мужа к себи, да га кући одвуче, а он се брани и не да се...  Младићи се осмјелише и наста весео смијех. И рубач се смије, само жандар мрко гледа преда се, а рондари силом вуку магаре...  — Нека га! — потцикује Цирило... —  Могу на њем лепиже гонит’ — и гуши се од смијеха...  И поворка, уз смијех и јадиковање, одмиче даље.  Спустише се најзад улицом пода се к Јуриној кући и уставише се код ње.  Иво гледа, а око њега сакупила се и остала чељад...  Рубач покуца на врата. Нико се не одазива.  — Отвори! —  виче рубач и нешто говори жандару.  — Тешко је болестан стари Анте, —  јави се најзад неко из гомиле. А доље једнако чује се шкрипање врата.  Иву обузе страва и чисто јежурива зебња обиђе га по тијелу. Најпослије опази да су се врата отворила... — Куд је коза? — осорљиво пита рубач.  — Ча вам је вечерас?! — као чуди се жена... —  Пустите да ми муж бар у миру испусти душу!...  — То је други посао... —  одговори блаже рубач... — Ма дајте козу!  — Није дома, —  упозна Иво Маријин глас.  — Биће у загону, —  вели опћински чауш и попође по превраћу.  И изведоше козу из двора на узици. Потежу је за собом, а она се не да; скупила главу пода се, па се одапире предњим ногама.  — Узмите је преда се!... Немојте је мучити!... —  моли Марија. — Сутра ћемо је откупити...  — Пусти нека и њу воде! — срдито и пријегорно јави се мајка јој.  — Бидна, присушиће ноћас... нима брста! —  сажалује Марија.  — ’Ајмо! —  огласи се и Јуре.  Уљегоше у кућу и лупнуше вратницама.  Људи се умирили и ништа не говоре, ну чим мимо њих прође чауш, дрпећи се с козом, наново чују се раздрагани повици и весели смијех... Старији замјеравају младићима што калаше при овакој невољи...  — А ча ћемо? —  одговори Цирило... — Овако ти је сада на увике—  амен! Ваља се научити у липих...  — Однили су нам и ове године Божић у варош! —  прихвати други.  И оно младости, не марећи за невољу или хотећи да убије бригу, запјева у вас глас:  Па, док је поворка с фењером ишла низа село, свијет се разилазио својим кућама. Иво још слушаше из даљине циничну пародију веселе божићне пјесме и... гледаше у Маријину кућу и у трачак свјетлости што се кроз прозорчић назираше... У ушима му брујали откуцаји сата на звонику и чисто устрну кад унутри нешто, падајући, заружи. Уре удараху одмјерено, подмукло; из натуштена неба поче да сипи, а он пожури кући, да не покисне...  Неколико дана иза тога, Иво наљеже увече на два тежака пред Јуриним двором. Један од њих рече му да стари Анте — бог га помиловао! — лежи у кући мртав. Младић не рече ни ријечи, но одмах за њим униђе у кућу.  Укућане нађе око огњишта, ма да није било студено. Марија смјестила по кући и најпослије прислонита се уза зид, на крај куће, у мраку, докле пламен с огњишта није допирао. Јуре је сједио на ниском трупићу до огња, налактио се на кољена, и рукама покрио очи. Мати им била код мрца у соби.  Иво сједе до оне двојице што тек уљегоше. Осам поздрава, нико за дуго времена није проговорио ни ријечи. На огњишту би покатшто запуцкетало, док пламен помало замирише.  Наједном из покојникове собе изиђоше жена му и сестра.  — Јесте ли видили ча нас је снашло? — рече удовица разговијетно мјесто поздрава дошљацима, и обје жене сједоше до њих.  — А да зашто смо на овоме свиту? —  одговори један од људи.  Иво је гледао преда се; одмах иза застора лежао је мртвац. Очи су му бјежале к њему и причињало му се да лежи посве искипио на кревету...  Огањ догараше; сестра покојникова баци на њ руковет сувари и модрушаст пламен весело лизну... Уто у кућу униђе најближи им сусјед Ловре. Дошао је с бесједом у устима, но претрже је кад угледа Иву.  — Ча ти је река? — упита га покојникова жена, док је сио.  — Ча?! Знате... да се не може. —  Па настави: —  Да је ово четврто годиште, да нисте нишће улили... — Биће — смисли се жена. — Ма кад га бог ни да ми да се на Божић напијемо... Па ча ћемо сад?  — Ваља платит’ ...  — Он је једнако братим светога сакрамента, —  опази један од својбине.  — Не смета; није улија, па ето!  — Је и ово неправица, — јави се други. —  Улиј им га, одувик ка мора, па кад си доша на нишће, издахнуо од сваке невоље, брецну ти у сиромашно звоно, ка најгорем доганцу...  — А колико ишћу? —  прекиде она, не обзирући се на разлагања.  — У најгору дванаест фиорини за звона, и то ваља платит’ главару, јер је он од црковинарства, а знаш спровод... најмање шест фиорини...  Жена се замисли, други пак забринуто гледаху преда се. — Неће се никако моћ’; хоће се и свиће платит’! —  диже жена главу и говораше к’о собом. .  — Онда пусти нека раде ча их је воља!... Доста је света миса... А знаш ча ћу ти рећ: неће га звони одвест’ у рајску славу!....  — Ча говориш ти, Јуре? —  настави сусјед и погледа на њ.  Јуре подиже главу; очи су му подбуле и закрвављене.  — Ваљало би провидит’, —  изусти једва чујно.  — Провидит’! А окле? ... Увик су овака моја дица, озва се она нагло и отресито.  — Јемају правицу! — јави се одлучним гласом покојникова сестра и настави: — Откад се свит спомиње, у овој кући никоме нигда није брецало сиромашко звоно!  Иво је слушао разговор чељади која се бијаше састала у кући покојника, да му одаде пошљедњу помен, а Јурине ријечи: „Ваљало би провидит“, изговорене једва чујно, живо га такнуше. Он одлучи да се заузме да све буде учињено по његовој вољи. Диже се и зовну сусједа настрану, те му потише рече да се не брине, да ће он говорити са жупником.  — Нека с вама пође и Јуре! — опази наглас сусјед.  — Није потреба, —  одговори Иво, поздрави и изиђе из куће.  У ходу до жупникова стана размишљаше што ће рећи и како ће све уредити ради спровода и великога звона, а да му отац за то не сазна.  — Блажене очи које те виде! —  дочека га љубазно дон Фране и поткучи му сједало.  — Дођох да те буним, — не оклијевајући поче младић и исприповједи му њихову бригу. Најпослије замоли га нека се заузме да их се у овој жалосној згоди грђе не уцвили. А платиће, поштени су, заврши.  — Ја се не противим; за спровод не марим, чекаћу... Од звона не знам ти ништа рећи. Твој отац заповиједа, а знаш да се ја не пртим у туђе после...  Иво ућута и попође по соби.  — Па добро, погоди ти с оцем што мање можеш! Ја ћу ти платити, само не спомиња мене. Жупник пристаде и обећа да ће одмах говорити с оцем му. Тако се растадоше.  Сутрадан у свануће Иву је пробудило велико звоно, које разговјетно навијешташе нечију смрт. Послије пак, кад је објутрило, напокон на прозору гледао је спровод Јурина оца. Једно дијете носило је висок криж, иза њега корачао је жупник, пјевајући наглас. Четири човјека носили су, на рамену дрвени, црни лијес. За њим ходало је нешто женских и сила дјечурлије.  Кад избише на чистину, изнад села, сребрни криж у рукама дјетета засја на сунцу. Младић га испрати очима, док тамо при мору не замаче између мрких маслина.  Напокон стиже жељно ишчекивани новац за пут У Америку. Једнога дана уручише Јури чек од четрдесет златних лира, и он се одмах, пошто се је посавјетовао са људима из свијета, превезе преко мора у град да прими новац.  С њиме је пошао и стари Грле. Његова дна сина већ су одавна у Америци; послаше му новац да неодвлачно дође к њима, јер су се ужелили да га виде прије смрти. Они се нијесу могли повратити у родно мјесто, прем су се подобро обогатили; бијаху наиме прије новачења отпутовали у туђ свијет. Другога дана повратише се обојица с новцима кући.  И из других мјеста с отока сазнавало се да ће овај пут много чељади преко мора, да ће се сви у одређени дан састати на пароплову.  Јуре се на први мах обвесели што ће брзо оставити ове нехарне крајеве, ну чим се је више примицао дан одласка, на махове осјећаше у души велику пустош и стрепњу. И док су му другови завиђали што их оставља, он се тужно спремао на тај далеки пут.  Мајка му приправљаше потребу за преобуку. Путници накуповаше много ствари: сандук, шешир, постоле, кишобран и друге ситнарије.  Марија је тих дана непрестано шила и припремала пртенину, да буде све у реду. Тако у послу прође још неколико дана, и најпослије брат и сестра намирише се с богом и причестише се.  Одлучише се на растанку оставити мајци од новаца само толико да се може проћи за три—четири мјесеца. Нагодише се и с главаром због исплате дуга и камата у два оброка, тако да кућа и превраће остану мајци — нека има гдје заклониш главу.  Уочи одласка, у суботу, одлучила је Марија поћи на гробље, да се још помоли на очеву гробу и да се завјетује светом Николи—путнику, чијим се именом звала капела саграђена насред гробља. Изјутра слушала је мису у жупној цркви, па тек часом навратила се кући, а затим се упутила прама гробљу. Подзимњи је дан. Дува млака јужина, а кроз танке облаке продире сунце. По пољу и мору нагањају се промјенљиве сјенке.  Дјевојка иде низбрдицом и гледа преда се. У глави нижу јој се слике из прошлог јој живота, па се с њима тужно опрашта. За све што не оставља у селу никога од срца и љубави до своје мајке, — која ће ионако, ако се брзо не поврате, доћи к њима — у души јој зебе и обузима је несавладљива туга, а да не зна за чим то тужи. Поглед јој лута уоколо, прашта се с морем и с пољем, поздравља у души и свјетлост и сјене; — слуша гласове вјетра и јеку дубоких увала. Па онда се сјећа куће, козе—хранитељице и вртића, у којем већ вену босиљак и мажурана...  На вратима гробља тури над очи црну мараму и уђе полако. На прагу мрачне капеле прекрсти се, попође по хладним плочама и клече пред олтар.  Молила се чистом душом светом Николи за покојнога оца, за породицу и за сретна пута, док напољу завијаше вјетар. Након мало времена диже се, упре очима у олтарну слику и гледаше је подуже у оној свечаној одори, озбиљна лица, окићена бијелом брадом. Чини јој се да је благосиља... Њезин поглед почиваше на њој, и под тим блаженим окриљем изиђе дјевојка из капеле. Напољу дочека је јачи вјетар, па стаде сипати пред њу са замрла дрвећа суво лишће што шушти као шум јата ждралова за тихе ноћи и све се по тлима стиже, док се негдје у заклоници не смири...  Дјевојка приступи мирно хладној хумци под којом почива њезин добри отац. Наваливши над очи црну мараму, гледаше испред себе на пусти гроб и у пукотине обрасле дивљом травом, пак стаде да се скрушено моли за покој његове душе.  Тако је дуже времена спровела у молитви. Споро, између молитава, зачињале јој се у памети успомене из детињства и испуњавале јој пустош у души, што је осјећала кад би јој изненада синуо пред очима сутрашњи одлазак.  ...Наједном изнебуха дође јој као да је откинута од цијелога свијета и плашљиво погледа у суху траву, како се на удару вјетра смјерно пригибље к земљи, као да жели лећи, завући се у њу; а затресене гранчине и сјенке џбунова само што се клањају. Баш као да је зову к себи да под њима отпочине... Нигдје никога, а подзимњи дан — пуст и суморан.  Девојка се диже, убрише сузе и попође по испраним плочама све до на крај гробља, изнад којега се надвио го рат до у само море.  На осамљеној хриди сједио је и данас Иво и гледао у валове млаке јужине. Обрнувши се к’о по некој тајној дојави, угледа дјевојку, диже ’се и шкрапавом стазом попође к њојзи... А дјевојка, док га спази, понамјести као нехотице мараму и крене руком да заглади косу.  Он се устави код зида, наслони се на њ, погледа је и нагло изусти:  — Још данас и сутра!...  Марија се учини невјешта питању и мирно одврати:  — Дошла сам походити мртве...  Младић ућута. У тај изненадни час он није нашао ниједне ри јечи која би била толико узвишена и вриједна да означи његове осјећаје...  А са сјевера једнако лијепо ваљају се таласи све до на жало и, враћајући се, са собом котрљају пијесак. Хука вјетра разлијеже се уоколо и чудно одзвања у њиховим душама; у свјетлу засјенута дана, ту, на староме покопишту.  Иво погледа у дрвен криж што се је још некако дизао између високе прожутјеле траве: „Зна ли она моју тугу?“  И пуста, безнадна чежња натискује му се уз то пикање до у душу, тужи за њом — и једнако гледа у сагњили криж... А Маријине се зјенице шире, као нечим се занијеле, и поглед јој лута по немирној пучини, над којом криче галебови.  — Колико мора ваља прић’? — упита наједном као иза сна...  Иво устрне и збуни се.  — Ко зна? ... Далеко је! — одговори једва чујно...  — Далеко?! —  шану дјевојка.  И наста тајац.  Обома бруји у ушима шум живога мора и чини им се као да долази однекле из далека чак с краја свијета...  И све стоје тако, док се изненада не прену дјевојка и погледа у сунце.  — Биће брзо подне... Збогом! —  поздрави га и пође к излазу.  — Бог! —  одврати он збуњено и поврати се замишљен к мору.  Истога тога дана спремаше се Јуре да прије одласка прстенује Јелку, кћер старога Анте Рајића.  Ноћ се је спустила над село када се он упутио к њима. Хтио је да буде начисто с укућанима и да му се дјевојка завјери како неће кренути вјером.  Стари Анте надао се походу, те младића дочекао људски.  Испрва, при вечери, разговараху о свачем, ма нити једном бесједом младић не спомену рашта је дошао. Касније, када два сина старога Анте изиђоше из куће, а мајка и Јелка узвртиле се нешто око огњишта, младић се ослободи и рече изнебуха старому:  — Доша сам ради Јелке... Не би мирно отиша, да је не дарујем...  — То су ваши посли, —  одговори стари. —  Договорите се како ће вам лашје бит’...  Још су посједили и једва покатшто један другоме набацили покоју ријеч, нашто се стари диже рече да је уморан, пак да ће спавати.  Мати и кћер стајаху још увијек код огњишта...  Стари Анте, свлачећи се, наглас домоли и задњу „Здраву Марију“ и примири се. Јуре пође к огњишту и сједе до Јелке.  — Пришешарићу ти мало жеравице, —  рече стара и потражи попечак.  — Ни зима, —  одговори Јуре.  Настаде дуго ћутање, док се старој додијало, те и она пође к свому човјеку на починак.  Остадоше Јуре и Јелка, је једнако сједећи једно до другога — и не разговарајући. Ну чим је старица замакла да се завуче у постељу, ухвати он дјевојку за руку и придржа је у својој.  Тако стајаху неко вријеме, слушајући како вјетар напољу цичи и завија. Погдјекад дрмнуо би вратницама, да би се кућа затресла. Затим би попустила сила и настало једнолично цвиљење.  — Доша сам за оно ча сам ти обећа, —  проговори младић.  — Задња је ово вечер! —  одврати она, учинивши се невјешта.  — Ево ти, на! —  И Јуре извади мараму из џепа, развеже узао и извади прстен. —  Пристаће ти!... —  па јој повуче руку к себи.  Дјевојка се лагано устручаваше, а он јој са задовољством рече:  — Ево, сада си испрошена! —  и привину се уза њу: — Узми и ову лиру, дода, чувај је док се вратим!... — А кад ћеш се повратит’?  — Не старај се, вируј, брзо!... да само стечем ча би с тобом мога поштено приживит’... — Чекаћу те док те буде воља! —  рече живо девојка.  И они разговараху тихо и развлачећи бесједом, као жао им претргнути разговор; само док зачују јаче старчево дисање, ућутали би, ослушкујући, да онда наново лакше наставе.  Откада је замиловао, водио је с њоме чисту, искрену љубав.  Далека Америка долазила му је пред очи у најслађим тренуцима њихове љубави, те, мјесто младићке обијести, завладала би њиме нека суморна чежња, мека, плачљива као облачни јесењи дан, и чинило му се да му је суђено оставити је. А и сада вријеме хита, растанак је дошао: ваља прегорити... И он је овога часа заволи још више, у њему се будили слатки осјећаји и на махове букне момачка страст, притајивана тако дуго у незгодама и невољи живота.  Љупко осмјехујући се, спусти главу у њезино крило, ну одмах као да му се не да да мирно ужива, подиже је, обујми је чврсто боље око паса, и жељно потражи њена уста...  — Не, Јуре! —  шапну она...  И дрхћу и гледају се и скупљају једно уз друго — све тјешње и тјешње...  Њој се у неке отрже уздах, а и он сјети се јутрашњега дана; па, као по неком тајанственом споразуму, обоје се сневеселило и оборило очи... А ватра се давно подушила, свјетлост свијеће трепери као да замире, а вјетар облијеће свјеж с истом хуком око куће. Они пак једнако се држе у наручју и као да дријемају; тек што им се покад чује дисање... Наједном, као у сну, зачују уз улицу људске кораке. Обоје се тргну; она извуче своју руку из његове, поодмакну се једно од другога, и у мислима прослиједише тај ход... Браћа јој униђоше у кућу. Оба се усупнуше и чисто им би жао што су их заједно нашли и тако их прекинули у њиховој љубави.  Иво је те ноћи стајао налакћен на прозору. Његовој осјетљивој ћуди годило је хукање вјетра и шум немирна мора. Загледао се неодређено у ноћ, у, чијој се тмини уједно стапаху и куће и дрвеће и сама земља... Над њим каткад засине покоја звијезда и махом се заклони иза облака. Узбуђене његове мисли лутају по празнини мукла простора и као да слиједе сили вјетра, не заустављају се. Он слуша далеке гласове, вапаје и чежње, и у њему буди се сијасет мисли, ну све су блиједе и расплињују се кад помисли на сутрашњи дан.  Марија заувијек одлази!...  Пред очима му се нижу њихови тихи и стидљиви састанци; сугестивно упија у се чисти дах мора и мирис ваздуха, у чијем простору осјећа Маријину душу. У њој је нешто тајанствена, заједничкога са морем и пољем, нешто што му се јавља у звуку њенога јаснога гласа, у скрушености њена погледа, нешто што се стапа са свјетлошћу дана и непрестанце над њим трепери и — дарива га вјечитошћу.  А та душа — сутра одлази, и никада неће сазнати за његову неодољиву тугу, пустош и самоћу.  Долази му да би пригнуо скрушено главу к земљи, и у њеном и Маријином крилу нашао живот. „Ну која корист?“ мисли. „Зар човјек зна што га чека?“ Одувијек његово нагнуће пригибало се природи и чезнуо је за најпримитивнијим слободним животом, па га засве сила туђе воље отрже од свега што му је најмилије... Узбуђен, не зна што даље да мисли. Нагнуће, младост и живот све то више распирују га ах — у овој тамној ноћи нашао би он једину утјеху у њезину загрљају, и смирио би се... Ну нешто га зауставља — што мрзи, што зову поретком, и што му пријечи ужитак, руши му младост, трује му сласт живота...  Раздражен, одмаче се од прозора и журно закорача по соби, па се наједном смисли, дохвати са стола скленицу, налије у њу пошљедњу чашу бијела вина и искапи је надушак.  Затим се наново налакти на прозор и загледа у ноћ... Домало, постепенце, у памети чисто и јасно стадоше му као у оквир мисли и успомене, а шум живога мора, као блага музика што долази из неизвјесне даљине, блажи му жестоку, младићку страст... милује га и успавкује лагано, лагано...  Осванула је недјеља, дан исељења и туге, у никад невиђене крајеве — осванула је хладна и суморна. Јавља се и лагано наступа зима, па спушта свој застор над село, поље и море. Брат и сестра поздрављају по кућама врснике и сусједе, а Јуре се већ опростио и са жупником и пошао до главара. У дућану нашао је много свијета. Са свима се с орошеним очима поздрави и свак му зажелио добар и сретан пут.  — Фала вам! —  рече главару. —  Не запустите ми мајку, бићете поштено намирени...  — Добро, добро! — одврати главар — и набаци: —  Ради и моли бога, ма се не враћај ако не учиниш пинез!...  Јуре се окрете по дућану да види Иву, ну, пошто га није било, рече свима „збогом“ — и изиђе.  У путу к својој кући срете се с њиме. Јави му се, и оба младића оду настрану.  — Ишћем вас да вас поздравим и подмирим... — рече Јуре и извади из џепа спремљени новац.  — Немој ми о томе ни говорити! — трже се Иво... — Од тога ти у путу може бити потреба, па најзад можеш ми и од тамо послати...  — Не, ово је ваше! — одлучно одврати он.  — Никада нећу! — очито изјави Иво. —  Већ, добар ти пут и сретно се повратио!  Младим људима овлажише се очи. Јуре од силна ганућа није могао ни да захвали. Изљубише се и растадоше. А Марија код својих врсница и пријатељица расплака се у вас глас. Дјевојка се снажно уздржавала све до задњега часа, но на растанку не могаше одољети сили и попустише на вољу осјећајима...  Након велике мисе, Јуре часом оде к својој вјереници.  Затече је у кући. Држала је у руци киту подзимна цвијећа. Кад га је угледала, окрете се настрану, а он се једва уздржа да не заплаче. Тако стајаху, и на задњем опроштају не могоше једно другоме рећи ни ријечи.  А њему се ваљало журити, јер је требало у један сат по подне отпутовати, да се на вријеме приспије на пароброд.  — Збогом! —  напокон истисну младић и хтједе да још нешто рече, но не могаше. Тек што је живо загрли. Дођоше и укућани, и он се с њима редом изљуби.  Прво него ће отићи, наново се још наврати к дјевојци. Јецајући, пружи му она китицу цвијећа; он је узе и нагло изиђе.  Јелка часом гледаше за њим, а онда се врати у кућу и задуго не проговори ни ријечи.  Око сат по подне скупило се мало да не све село код крижа на раскршћу, откле се је закретало у варош. Изишли су момци, дјевојке и дјеца; изишла је постарија чељад да се опросте с путницима.  Домало ето и њих редом. Јуру и Марију прати мајка им. Стари Грле води за руку своје једино дијете од друге, већ мртве жене. Он је све своје продао и од његова рода у селу већ нико не остаје. За њима журе се два младића из засеока, који истом изиђоше из војништва да буду с друштвом на окупу. С њима је родбина, пријатељи и остарјели им отац и мајка. Угрожени мишљу хоће ли своју дјецу икада видјети, наглас јецају, а и друга чељад сузних је очију.  Имаде их неких тврђа срца, или зар да грђе не смуте исељенике, пак збијају шале; а има их којима је жао што остају уз нехарну мотику. Међу њима раздрагао се Цирило и свакога часа хоће да пукне од смијеха.  Предљиве мазге узврпољише се у вреви толикога свијета.  А онда настаде час опћега опроштаја и грљења...  — Нико у солдате, а нико у туђ свит, па ко ће радит’?! — избаци онако утаман своју стари Анте.  Иво једва ухватио час да се поздрави с Јуром и Маријом.  Они већ од силнога узбуђења и ганућа и не говоре, једнако им сузе росе упаљене образе.  Напокон сви се поредаше. Исељеници и пратња зајахаше мазге, те поворка крену пут вароши.  Пред њима једно момче свира у хармонику, а остала млађарија што је у селу заостала запјевала опроштајну пјесму: „Збогом море, збогом поље, збогом остај, село моје!“  Иво гледаше за поворком, слушајући пјесму, а у грудима га тешко сапело. Престаде и пјесма, свијет се почео разилазити, а поворка одмицаше низбрдицом.  Он попође за другима. Тек у ходу разабрао се од узбуђења. Сјетио се да се с Маријом и Јуром право није ни опростио, да им није рекао ниједне утјешне ријечи, а они ето одлазе далеко откуда ко зна хоће ли се икада и повратити. И он у трен крену низбрдицом за њима.  Нијесу далеко одмакли још се чула свирка хармонике.  Младић се није журио; није му ни била брига да достигне поворку: није му годила бука ни разметање на овоме великоме растанку. Нагло у душу тискали му се болни осјећаји, но они су неизвјесни као неодређена, далека чежња.  И он иђаше све тако полагано за поворком, а из очију му сипао се благословени, благи огањ и повлачио се по тешкој необрађеној земљи, коју остављају њезини раденици, јер их крухом не може да храни... Иде и мисли: „Како да њих не може да храни, њих који је муком обрађују и најмање за живот од ње траже?!“ А тешка земља мртво се одмара у подзимњему дану и њему се причини као да жали што је се одричу њена дјеца и бјеже у туђе, непознате крајеве... И онда пожали што остаје запуштена, јер су вјерним трудбеницима незаситни наметници што никада не осјетише у њезином тешком задаху срећу и објаву истинскога живота... У тим мислима угледа као пред живим очима њих двоје исељеника што биједом гоњени бјеже у свијет да траже други живот. При тој помисли стегну га у грудима; бијаше му као да су се они срасли с овим крајем и да их, ево, силом кидају од мајке им земље.  Тако узбуђен стиже у варош.  На обали сакупила се силесија свијета. На страни посебице стоји дружина из његова села. Он се умијеша међу њу и потражи Марију.  У гомили састадоше се њихови погледи, ну не могоше да проговоре ни ријечи. Настаде тајац и хитро схваћање задњега растанка... А уоколо чули се испрекидани оштри гласови немирна свијета.  Најпослије пароброд звиждну, уљезе у луку и пристане уз обалу. Обала узаврије од силе свијета.  Јурина дружина трже се у души и све се згледа: ред је растати се. И наново сузе, загрљаји и пољупци. Иво у оној живој вреви стискаше Маријину руку. Она, ганута, треном га умиљато погледа. Милина пројури му кроз цијело биће. Сила живих осјећаја занесе и њу и њега и обојима поцурише сузе низ образе.  — Збогом, опрости! — јецаху једнаким гласом и као хтјели би да једно другому нешто повјерљиво шапну, што им навире из душа, ну што не могу да изусте.  — Збогом, опрости! —  чује се жамор раскиданих гласова. И вријеме пролази, пароброд већ закреће полагано.  — Збогом, праштајте! —  разлијежу се гласови већ готово пријегорно. И машу рупцима с краја и с пароброда. А пароброд одмиче. Иво још увијек разабире тужно Маријино лице и нетремице гледа у њ, све док га не изгуби из вида. А онда још остаде као укопан на мјесту бришући сузе и гледајући дим што се по вољици вјетра растрган враћаше копну с пароброда исељеника, као последњи поздрав на опустјеле им домове.  II Треће године, под конац јесени, иза исељења Јурина и Маријина у Америку, повратио се Иво Полић у своје родно мјесто. Бијаше довршио правничке науке, па га с те стране није била никаква брига; а ни других брига није имао. Са великим градом, гдје је науке довршио, није га ништа везало. Сваке године долазио је кући и остајао по неколико мјесеци, па тако веза са својим селом остала је јака и непрекидна. И раставши се са градом, са собом у памети однесе оно јутро кад му стиже лист из Америке. Јуре му укратко писаше да се је живо намучио док је на мјесто стигао, да је у великом послу, а при дну листа обавјешћује га да и њему шаље једну златну лиру, што му дугује, у чеку који шаље мајци, захваљује му и од свега срца га поздравља. Онога зимњега јутра нагло је дочитао писмо, није пошао на предавање и, узбуђен, пожури да изиђе из бучних градских улица. Обједовао је у крчми на путу. Пред њим пружало се огољело поље, а далеко расула се густа магла као море. У посматрању, њему је кроз ту маглу над морем сјало топло сунце. И ни студен, ни магла, у коју је као кроз окаљано стакло гледао, не сметаше му да се занесе и загрије за својим мјестом и да тврдо одлучи да чим прво доврши науке, па да се кући к мору поврати. Довршивши науке, умирен нашао се код своје куће. Мајка га дочека дрхтећи од узбуђења, а отац, кад помисли да ће му син бити на дику, заборави на трошкове издржавања. Подзимњи промјенљиви дани пролазе. У њима стишала се његова осјетљива нарав у дугим шетњама, у разговору са старим знанцима, код топлога огњишта и свугдје гдје се је живот осјећао. Па се подаваше сабирању сопствених мисли и посматрању самога себе, и осјети се лак, пун младићке Милине.  И гледаше себе издвојена од биједе што у селу владаше. Бољи једнако одлажаху у свијет и у војнике, а на домовима не остајаху но старци, дјеца, бетежна чељад и гдјекоји младић што не имађаше чиме да у свијет пође, или не могаше одољети срцу и оставити свој родни крај.  Иво затражи службу код судбених власти, мислећи с увјерењем да ће такова служба најбоље одговарати његовој нарави. У ишчекивању наименовања подаваше се животу у природи, посматраше море, смирај дана и ослушкиваше пиркање и хуку вјетра. Али на махове осјетио би у себи потајну трзавицу и немир, јављало се нешто у њему што хтједе да његову снатрењу подаде живот; бесвијесно зажели да проживе с морем даном и ноћи. Са слашћу осјети задах безбрижнога живота, и копкаше га жеља да га се наужива и насити.  У очевој кући нашао је Цирила; и његов отац бијаше с имањем посрнуо, задужио се у оца му, па, не могавши га намирити отплаћиваше дуг синовљевим најмом; и Цирилова сестра Кате долазијаше да према потреби послужи. Једне вечери код огњишта осјети сву силу свесрднога живота. Док је отац пошао да спава, са Цирилова лица нестаде озбиљности и показа се весели смијех. Чељад, окупљена око ватре, причаше, испрвице смијешних ствари, док најпослије не падне ријеч на Загорца Павла, што је отраг три године служио.  Иво га се добро сјећаше, а сјећао се и онога кишљива дана кад га је отац му, срдит, протјерао из службе.  — Погибе к’о од шале! — рече мирно сусјед му Јосо, који га бјеше у служби замјенуо, и исприповједи вјерно цијели догађај.  Прошлога лета, у освитку дана, погину то момче од жандарске пушке. Преко ноћи пазио је на стоку, а опирао се лугару и жандарима, јер мишљаше да није на туђему но на своме; с њиме била је цура му Јања — обоје к’о капља млади. Погибе у напону живота кад се је сунце рађало.  — И мртва га бјеше што видјети! —  опази Јосо иза причања.  — А зашто је хтио проти закону, е да нима силе у нашега краља?! — примјети Цирило.  — Није дао на се, а друкчије био је мек к’о дијете, — брани га Јосо.  Иво сажали младића, а послије, кад је о томе размишљао у својој соби, догађај га такне и потресе. Лежи, а не спава му се. Ослушкује фијук вјетра, а у памети уоквирује му се слика и њихова обличја, и мисли му се да цијели догађај својим очима гледа. Гледа снажно момче које познаваше, и згодно дјевојче; слуша њихов пошљедњи разговор љубави дише чисти јутарњи шумски ваздух и — гледа га у сунцу мртва. Животом му заструји силан осјећај саучешћа и туге прама снази и младости, и добар дио ноћи поклони његовој успомени. Није прошло дуго времена и Иво буде наименован судским вјежбеником, код ц. к. котарскога суда у вароши.  Овога пута, драге воље, опрости се са својим селом, јер осјећа да с њима није претргнуо, и да тек отсада почиње његово слободније дјеловање.  У вароши нашао је себи стан близу мора, на догледу прекојморских брдина, а хранио се у гостиони и у друштву чиновника. Није се осјећао туђ, јер је познавао прилике варошке чељади; и ослободио се, па поче да слободно гледа животу у очи.  У уреду додијелише га казненом одјељку и тако усред зиме отпоче уједно нови начин живљења.  Неће нигда заборавити оне ведре пусте дане када је, по подне, иза обједа, полазио у шетњу. Пред њим лежи море наоко уснуло као дијете, по њему се косимице просипају сунчеве млаке зраке, у којима трепери и његово осјетљиво жиће; покој отпочивајуће природе одзвања му у души, а око са сазнањем продире до у најситнију ствар. Па га помало заокупља онога часа надошла жеља за прекоморским брдинама, за лаким сјенкама и засјенутим врховима; а смирајем дана стишава се занос, и наступа лака сјета.  Гдјекад хода по пољу да гледа рад у виноградима и да се разговара са веселом младошћу. Одувијек пољски рад чини му се највреднијим и најдостојнијим човјека. Тако су му дани пролазили у уживању природе, у сабирању сопствених мисли, и задовољству са самим собом.  Али у мирноме животу сакупљена снага тражила је одушке, тражила је љубави, синтезу ужитка, и хтјела да се на сваки начин испољи. Па ни весело сунце, ни чистота живога мора, ни сугестија у читању, ни све угодности што их је осјећао у свакидашњој поезији здрава живота, нису му могле подати оних сласти које су се страшно на махове у њему јављале, наметале се и све то више дражиле га. У тим часовима сјетио би се прве своје љубави, која се тако брзо расплинула у свјетлости роднога краја, у пољу, у Маријиној разборитој појави. Али Марија је била далеко, и не бијаше окусио сласт њених осјећаја, а силна даљина убијала је и гасила првашњу чежњу за њом, и пријегорно пушташе да се заметак у души му стиша.  Зажели се и сеоских дјевојака с којима се у селу разговарао и шалио, а сада их ријетко виђа, и кад их у вароши погдјекад сретне, уклањају му се с пута.  Једнога поподнева, кад је хтјео да по обичају изиђе у шетњу, уђе у собу му Цирилова сестра Кате; мајка му је по њој послала чисто рубље.  У тили час, док је угледао, у њему се нагло пробуди оно што га је на махове дражило, претрже му се низ обичних мисли и зажели се смијеха, весеља и дјевојачког разговора. По соби, кроз прозор, сијају сунчеве зраке, и у сјајној прузи што се по зиду расипље трепери сијасет ситних ствари а с улице чује се лаки жагор запослене чељади.  — Стави на столицу! — рече Иво, мало марећи за рубље. Гледајући је пригнуту, помисли да је сигурно осјетила сласт љубави, сјети се да се тако у селу говорило. Младић што се с њоме дуго гледао пошао је у Америку, па је оданде писао њој и оцу да се у њега не нада, те је поздравља и враћа јој слободу. Дјевојка наслаже робу, исправи се и погледа га у очи.  — Рекли су ми да вас поздравим. Збогом вам! — јави се на одласку.  И хтједе да изиђе, али он крочи пред њу. Стоје једно прама другоме; он се осмјехује, и чини му се, гледајући, да је застиђена. Па, им се очи сукобише и засјаше, и обома учини се као да се у њима одбљескује пробуђена заједничка жеља. Па он, гоњен том жељом и примамљен одбљеском њених очију, зближи се к њој и — обгрли је. Бесвјесно осјети њену младост и дрхтај и задах пути; и поступце осјећај се јача. Животи се потресоше, па у загрљају, као да ишчекују врхунац сласти, отупише.  Али дјевојка, осјетивши мушку вољу на образима, у очима и задаху, нагло се истрже из наручја.  — Нимате ви од мене потрибу! — једва проговори.  — Остани, разговараћемо! — и стоји к’о прикован на мјесту, бојећи се да дјевојка не изиђе. — Остани! — понови молећим гласом. — Потреба ми је од смијеха, весеља, младости... Обоје смо млади... — говори младић у огњу пробуђене надошле љубави. — Ви се ругате! — и махну она лако руком и треном погледа га у очи. Па, угледавши у њима истину, застиди се, и, уз лагани дрхтај трепавица, обори очи к земљи, и бесвијесно упути се прама стубама.  — Не мислим ништа зло, не срди се, молим те!.. А видјећемо се, — говори јој, и, нетремице, гледа за њом како низа стубе силази. Па се тога часа смисли, узе шешир и пожури за њом.  Иде за њом, а у себи носи онај њен стид и дрхтај дугих трепавица; не гледа никога, већ бесвјесно за њом корача. Кад је дјевојка изишла из вароши на путу што у село води, пожури да је стигне. Она га осјети за собом, окрене се и — пође лакше. Иво приђе к њој и, збуњен, рече јој: — Опет смо се нашли! — На ивици пута у присјенци маслиника часом стоје, гледе негдје у нешто неодређено, и ништа не говоре. До њих допиру гласови копача из винограда, ударци мотика, а доље код мора неко камен туца. — Али јемате ча рећ’? — прекиде она ћутање, но не смије да му у очи погледа.  — Ништа! Дођох тако... — рече Иво узбуђен и силом се насмеје.  И њој се оте смијех, и показа своје мало унутра увите, бијеле зубе иза румено узвраћене горње уснице.  — Не могу дангубити, —  рече навлаш недужно и хтједе да крене.  — Да ти нешто речем! — моли је он истим звуком гласа као и у кући.  — Рећи ћете ми други пут, — насмија се она, погледа га и пође.  Уто неко одозго долажаше. Дјевојка се обрне к њему да види је ли кренуо. Он схвати њен поглед и добаци јој у хитњи:  — Доћи ћу дома, видјећемо се!  Дјевојка не одговори, већ боље пожури и замаче на завијутку кућа, између зелених маслина.  Насред пута младић стоји са неодољивом жељом у души. Па полако враћа се и мучи се да буде миран; хоће да стиша пробуђену вољу у замрлој природи зимњега дана. А тешко му је; вуче га жеља за дјевојком желио би разговора и дјетињег весеља — онамо у пољу, насамо, између зелених маслина, прама сунцу.  Тога дана, на вечери, у друштву, био је разабранији но обично. Кад се смирио, чињаше му се да је тражену заклоницу нашао; ваља само да пожури, да се у њу усели; у тој мисли налажаше задовољства. На вечеру дошао је познати стари ђак свих универза, кога су доктором звали. Он је настран и духовит, па га друштво срдачно прима.  — Evviva (живио)! — поздрави друштво промуклим гласом и сједе у прочеље стола.  — Откуд си дошао? — упита га Иво, само да нешто рекне.  — Ето, на! —  развика се без разлога доктор. Ти к’о и остали... Сви питате: „Откуд си дошао?“ Зар кога ја за то питам?...  И стаде се тужити на неке у вароши што га тим упитом дочекаше.  — Не љути се! — мири га Иво.  — Не приговарам теби... познајем те.  Уто гостионичарка донесе вечеру. Иво се залаже и замишљен је, на махове гледа у ноћ, на врата што на доксат воде. Вечерас му је угодно у друштву, и сама соба изгледа му пријатнија но иначе. Топло је, гледа на сјенке што се према њему на зиду крећу и ослушкује жамор мора и шум из отвореног продора, у коме сигурно замеће се јужина.  — Јесте ли вид јели’ како их је онај враг, политички управитељ, мотао данас? — јави се судбени пристав Балић и погледа на Иву, који је с њиме у истој соби радио... — Сигурно ће их уловити...  — Говорите о данашњој расправи? —  одговори Иво. —  Не треба међутим бити богзна како докучљив да се сјети... Ија сам био одмах начисто што је у ствари... Али мислим да није било зле намјере...  — Ви можете узети ствар како хоћете, али је закон јасан; није друге, криво су свједочили!  — О чему је говор? — упита доктор.  — Један обичан случај, — одговори безбрижно судбени пристав. — Занима само нас...  — Да чујемо и ми! — замоли доктор.  — Неки сељак ударио другога. Овај га тужио, љечник нашао лаку тјелесну озледу... Ето вам... Ствар се данас расправљала код мене. На расправи опазило се да сви шарају: и отац ударенога и ударени и свједоци... Сигурно да су се договорили да се ствар забашури... А биће да су свједоци криво казали...  — Међутим, — прослиједи судбени пристав наоко равнодушно, — ја ако немам доказа, мало ми се мари, и таман хтједох да окривљеника ријешим, кад се јави са приједлогом политички управитељ. Знате, он заступа државног одвјетника — предлаже да се расправа одгоди и навађа разлоге... А натакао црне наочаре, па упр’о очима у свједоке који поступце блиједе. А било је за прснути од смијеха...  — Па?— упита доктор.  — Још ништа, али он мисли да је поступак свједока и оца туженога кажњив, — прихвати Иво.  — У све се он мијеша! — чуди се доктор и настави живље: —  А ја га не бих слушао... Он не мисли него на зло.  — Тако је! — потврди Иво, озловољивши се.  — Опростите, господо! — важно узе ријеч судбени пристав, — али у овоме случају замјеник јавнога ту житеља има право... Иде по закону...  — И мени се чини, — потврди порезни пристав Спасић, и једнако се потсмјешкује.  — Наравно, човјеку је негда тешко, —  говори судбени пристав мирно... — И мени није мила строгост... Па и друкчије наш положај је мучан! —  рече наједном озлојеђен, и узе чашу да се напије.  — Имали сте што друго учити! — опази доктор.  — Што друго, мислио сам м ја... Али неко треба да се жртвује за народ... Судац је ипак... — То баш није жртва! — опази доктор, и погледа на Иву.  — Биће, —  промуца Иво, диже се и изиђе на доксат. Стоји неко вријеме прислоњен на жељезну ограду доксата и мисли на пошљедње ријечи судбенога пристава. „Он мисли да се жртвује!?“ помисли „он, син сиромашнога сељака... . “ Па онда слуша у луци шкрипање бродова и шум валова што запљускују лукобран. И ноћ га осваја, и из своје тајности носи му Катине очи, које је данас гледао; очи живе, онакове боје као што је боја црнога вина кад се при свијећи претаче. И мисли на њу, све друго заборавља; снатри о њој и гледа у свјетионик што задире дубоко у море и баца од себе црвенкасту свјетлост на немирну пучину; а даље отворени морски продор бучи... Наједном, жеља га вуче к њој... А ноћ пролази, он то лијепо осјећа; жао му је што ће и ова проћи, а да не осјети у њој љубав и миловање; тешко му је што пролази, и хтјео би да је се наужива... — Што спавате? —  с врата јави се царинарски чиновник. — Ходите да пијете, плаћа Спасић!  — Да, како сам пун новаца!... — викне Спасић. —  Кад добијем десети чиновнички разред, пићемо... А неће проћи дуго... Па и брзо надам се и деветоме, — говори и ужива, и једнако се потсмјехује.  — Пусти! —  љути се доктор. — Не разумијем вас, увијек о томе говорите, к’о да на свијету нема ништа паметнијега. — За нас и нема, —  одговори судбени пристав.  — Боље пијмо! — јави се к’о иза сна Иво. —  Дакле, ко плаћа?  — Ко извуче узао! — предложи царински чиновник, завеже га на убрусцу, стисне га са друга три краја а у шаку па пружи првоме доктору да извлачи. Доктор таман погоди и покаже узао друштву. Сви му кличу, а он се диже и виче: — Знао сам: да у кога ће грош него у биједнога Рока. Кад платим, остаће ми још двије шестице, — и истресе их из новчаника на сто.  Кад се донијело вино, друштво се примири. Пију и весело разговарају.  — Затвори врата, на промаји сам! —  јави се наједном доктор и прекиде разговор.  — Нема вјетра, пусти нека стоје отворена, да гледам у ноћ! — одговори Иво.  Доктор се премјести на други крај стола.  — Jecе ли чули, докторе, кога су именовали за претсједника црковинарства? — навлаш га поджиже царинарски чиновник, малко вином угријан. — Браво! — стаде доктора вика... Па поче да набраја све што је чуо о новоме претсједнику црковинарства, трговцу шјор— Бепу... —  Пијавица! —  закључи. — У море с њим!  — У море! —  виче друштво за њим, и у то име пије.  — Да вам причам, —  настави царина рски чиновник, —  кажу да је шјор Бено већ дао направити посјетнице: „Претсједник црковинарства“. — Њему ће то вриједити; данас је ионако све трговина! — опази доктор, и смије се... — А што сам ја грђи од њега, па ми не дају никакове части?!...  Он се тобож љути на неправду; тресе главом, и дуга црна коса расула му се по челу, а промукли глас, рекао би, долази из дубине.  — Ти си сретан у љубави! — шали се Иво.  — Ја? — као чули се... — И не знам што је поштена жена... —  И преврне говор: — Не чиним никоме ништа, а сви су проти мени: распикућа сам, лијенштина... Браво! Ево носи господарица ракију, —  претрже ријеч кад је угледао гостионичарку.  Па налију у чашице и куцају се.  — Сада, да идемо! —  јави се порезни пристав, пошто испише.  — Вама је досадно ако се о бирокрацији не говори, —  нашали се доктор. — Треба ићи, близу је једанаеста, —  одлучи се и судбени пристав који бјеше задријемао. —  Сутра имам странака!  — Дуго је до девете, —  спази Иво.  — Ако се не испавам, нисам за посао...  — Уосталом, остао бих радо, не туђим се друштва... Ви најбоље знате да се не држим аристократски, — рече и лијено се диже. За њим се диже и порезни пристав; поздраве друштво и изиђу.  Њих троје што су остали ослушкују им кораке низа стубе, и ћуте док ти корачаји не уминуше у ноћи.  Царинарски чиновник пијуцка лозовачу и пуши. То се примаче доктору и свесрдно му погледа у очи.  — Ево ти како живемо! —  потуживши се вели доктор Иву.  — Лијепо! — одазва се царинарски чиновник, и запјева једну бећарску пјесму.  — Ма’ни! — примјети Иво. —  Касно је!  — Пјевам из досаде.  — Пусти га! Благо њему! —  шапће доктор и гледа испод себе.  — Да изиђемо! —  предложи Иво.  — Сада! Камо?... Чекај да видим је ли кавана отворена, — говорећи, царински чиновник диже се и пође на доксат. Враћајући се, одмах рече: — Не види се свјетлости! — Па, видивши да је скленица празна, изиђе уза стубе, у своју собу.  Њих двоје часом ћуте, па се најпослије одлуче да изиђу. Код Ивина стана некако им је тешко растати се, па прослиједе путем.  Ванка у продору дува јужина; једнолики шум оданде долази и пролази поврх кућа, даље у ноћ.  Иду полако ћутке, поред мора, и закрену у увалу у коју води широки пут, јер се на њеноме крајноме рту, између чемпреса и борова, налази гробље. По пучини и ували вјетар тек што ћарлија, и чује се једнолично котрљање пијеска што га вали, враћајући се, за собом повлаче; и кад се вал врати, док не стигну други, бијели се крај. А у ушима у исто вријеме једнако им одзвања хука валова што се разбијају о гребене шкрапавог рата што задире далеко у море и брани увалу од вјетра. Стоје прислоњени уза зид ограде, и из затишја гледају у ноћ. Кроз шум вјетра на махове до њих допире шапатљиви жамор затресених грана морских борова.  — Много пушиш! — опази Иво кад осјети оштри воњ духана.  — Зар да се и тога оставим? — одговори он, и наново ућута. Иво гледа у њ кад јаче повуче, па му жеравица освијетли блиједо, напаћено лице.  — Ипак, лијеп је живот! —  јави се Иво, осјетивши у себи сласт ноћи. — Зар ти није мила ова силна ноћ, са овим шумом?  — Мила?! Па да и је! —  насмија се доктор. —  Колико ће та милина трајати? ... А сврха свега? А конац? — рече нагло, као да је досада о томе премишљао.  — Бриге ме!... Сада уживам, и то ми је доста, —  одговори Иво с очитим увјерењем да говори истину. — Треба се бесвјесно подати животу да те носи до краја, настави усхићено.  — Благо теби!... Познајем те, пун си живота, здравља, страсти емоција. Можеш да уживаш. А то и је живот! И ја сам давно за тим гинуо.  — А ти ниси кушао!...  — Не! Ја сам се заносио за утопијама и нисам имао времена да живем; ја сам снатрио. Али што да ти говорим? У себи носим нешто непријатељскога, нешто што ме гони напријед и не да ми да се смирим.  — Да си чиме забављен, каквим послом...  — Не могу; бјежим од свијета, и опет се к њему враћам. Трпим, а никада нисам омрзнуо ни на кога! Не, нико ми није крив, а старим и го сам! Ништа немам, и не бринем се ни за што! Учио сам, мислио сам цијели свој живот, а ничему не знам ни почетка ни сврхе.  — Ниси се нигда прилагодио животу, раду.  — Прилагодио! — настави доктор и гласно се насмије. —  Теби се чини да у нашој вољи стоји срећа! Кушао сам да радим, али нисам могао издржати. Не могу да радим оно што ме не занима; сваки час такова рада чини ми се да ми је изгубљен за унутарњи живот, за мисао, за снатрење... И овако најмање трпим, као да се туга расипље по свијету, у неограниченоме простору... Па, замисливши се часом, настави:  — А што ме на махове мори, то је што се у животу ничега нисам заситио, а већ сам сит и уморан, и што ме ситнице драже. — Наједном ућута и пође замишљен поред Ива.  А ноћ пролази; мјесец се на махове иза облака на ведрини покаже, освјетли њих, пучину и облаке. Гледају у небо, у облаке, како јуре, и — на путу прождиру оно мало ведрине.  — Већ ми је досадно! — говори доктор.  — Зар нећеш подуље остати?  — Најдуже до пролећа... Беч, Беч! —  повика изненада, као иза сна, и пожури.  — Опрости, —  упита га Иво, кад га стиже, —  ко у Бечу живеш, од чега? — Паметно питање!— насмија се он усиљено. —  Ваља да живем; живем к’о и други, с дана на дан...  — Мог’о би друкчије.  — То се разумије, кад не бих овако живио, живио бих друкчије, и — било би свеједно! — Па се окрену к њему: —  А како ти живеш? Зар ти знаш што те сутра чека?  Ућута и погнутом главом иде пред Ивом.  Опет избише на обалу. На путу леже и лагано се мичу пруге свјетлости од нажганих лампи; у луци шкрипе бродице и цвили вјетар кроз натегнуте конопе на јарболима, а шум што из отворенога морскога продора долази собом носи тужне звукове, к’о нечији вапај за изгубљеним и недостижним, и пролијета поврх њихових глава, даље у простор.  — Овај шум слатко ме успављује! — вели Иво, и ухвати доктора под руку. — Останимо још, слушајмо гласове ноћи! —  рече као за се.  — Благо теби! — одговори доктор, осјетивши како се Иво уза њ скупља.  — Заспао бих овако на вјетру, у шуму.  — А ја нећу до зоре заспати. Пушићу. Ма ’ајде — одлучи се најпослије доктор. Сутрадан, у суботу, по обједу, крену Иво пут свога села.  Иде полако узбрдицом, а прати га море. Јужина дува, вали се котурају, нагањају и на жалу пјене се, а враћајући се, котрљају за собом пијесак; гране мрких маслина пригибљу се, тресу, као да некога к себи маме, а кроз огољела смокова стабла и голе стијене хуји, завија и цвијели вјетар.  Његова нарав подаје се времену. И као што млака јужина мекша и влажи лишће маслине и ловорике, мекша и његову душу и влажи му очи што сањалачки гледају у напуштени млаки простор.  И снатри на јави у пуном дану и не може да се тому отме... Па и сада у природи ослушкује њене гласове, разумије их, а тужни звук што се простором разлијеже дира га до у душу. И као кроз вео ниже му се пред очима живот, пун пустих осјећаја, који се једнако буде и успављују, па, снатрећи, дође и до Кате. И она се с њиме и простором изједначује, и њене су очи влажне, и њен је глас као узвик вјетра, тужан што узалуд вапије за срећом. С бријега још једном погледа на пучину, као прене се и брже преко поља пође прама своме селу. Издаље угледа свога оца гдје шета на узвиситом каменитом сједишту, пред дућаном; његова јака прилика учини му се к’о да спражи над, цијелим селом.  — Здраво, господине суче! — и хтједе да му крупно лице дође насмијано. Сађе са сједишта; и са сином пође у дућан. Пође иза банка и узме једно писмо: — Гледај ча брат пише! — и гледа у писмо, а дебели му подбрадак јаче отскочи. —  Пише да се вино слабо продаје и да су трошкови велики. —  Па подигне главу и погледа у сина: — Чини ми се да се и он погосподио! —  И пружи Иву писмо.  — То је дуга епистола. Ко ће све прочитати? А је ли мама дома? — Гори је! Ма проштиј, нисам све разумио! Иво брзо прегледа и протумачи на своју неке ставке које ни сам није добро разумио.  — ’Ајде гори, ’ајде! —  досади се староме. — Ко зна ди је теби глава!  Иво пође у кућу; нађе мајку у соби до кухиње, поздрави је, и погледи им се љубазно сусрета ју.  — Драго ми је да си дошао! —  рече му она својим умилним гласом. Па к’о смисли се: — Ма немој задивати оца! Љути се да на Тријешћу греду рђаво посли, па увик о томе мисли.  — И мучи те још горе него прво! —  рече он, и глас му задрхта, па, да забашури гануће, осмјехом погледа у мајку. — Је, узвиче се, ма ваља притрпит’! Он се мучи за све нас! — Па преврне говор: — А трибујеш ли ча? Пој’ гори, наћ’ ћеш све како си и оставио.  Иво погледа на врата. У кухињи, уза стару службеницу, угледа Кату. Обрадује се и униђе. Она га кришом погледа, и, к’о да му је невјешта, обори главу и хитро прстима пребире у великој тежачкој здјели. — Лако је вама! — рече шаљиво женама.  — Ка шетамо, ка ви! —  једва дочека она његову ријеч, да је забуна прође.  — Хоћеш вечерас на бал? —  упита Иво наоко равнодушно.  — Хоће јој се! —  промрмља стара, једнако запослена.  — Неће ме пустит’ брат, а ја бих ишла, —  одговори дјевојка и пође к огњишту да ватру потстакне.  — А ти пођи сама! Ја ћу те испратити, — рече јој Иво у шали.  — Фала богу! — уздахне стара, а дјевојка учини се као да није ни чула.  Добро се смркло кад су тежаци дошли на вечеру. Прво су пошли својој кући да оставе оруђе и исперу се, а навлаш су мало задоцнили, да не затекну укућане при молитви. По вечери Иво пође у кухињу међу чељад, а отац остаде пушећи код стола.  Тежаци су довечерали, па су засјели уз огњиште. Раздрагани су од умора и вина, ма свеједнако ишчекују још једну чашу цијелога. Уто дође и стара службеница из подрума са пуним врчем, и дијели свакому по чашу. — Да није овога црвенога, не би се ускопало! — вели Цирило. — Ово не грије срце! —  опази стари Анте Рајић, испивши; и махну чашом, да излије остатак по поду.  — Ко би тебе угрија! —  руга се Цирило. — Дај мени; овакови се хоће! —  и удари се шаком по прсима.  Иво стоји и неће да сједне, премда су га нудили и одмицали се да му учине мјеста.  — Сутра је недјеља; моћи ћете опочинути! — јави се.  — Би ли вјеровали? —  прихвати Цирило, сутра ће нам бити гори живот. Бићемо ка’ сломљени!  — А вечерас ћемо исто на бал!  — И ја ћу с тобом! —  јави се Ката. — За те је остати дома, —  одговори он осорљиво, и одмах му се снужди лице.  — А зашто је не поведеш? —  смијућ’ се запита Иво, па настави у шали: —  Ако ти нећеш, ја ћу је испратити.  — Ишла би она, не бојте се. Ха, благо вама који нимате сестру. Куга и сестра, то је свеједно! Ишла би и с Турчином, само нека је мушко. Ма нека дође, ако сми — запријети јој и ућута.  — Пише ли ти старији син Петар? —  обрне говор Иво.  — Јур давно не знам за њ, — одговори стари Анте.  — А пошао је у свијет одмах за Јуром, — прекиде оца млађи му син, и погледа у Ива, мигнувши оком. Иво се сјети да се Петар гледао с Катом, па, отишавши у Америку, да је оставио, и ућута. А Кате се поодмаче, док Цирило гледа равно у пламен.  — Дану, баци чакод на ватру! — јави се, у очитој забуни.  Кад се тежаци разиђоше, Иво сједе уз ватру; ћути и гледа у пламен. Отац зовну стару службеницу да пође с њим у дућан нешто уредити, а слуга отиде у шталу да спава. Њих двоје осјете се сами; и тога часа осјете и слушају пуцкетање цијепотака, завијање вјетра у димњаку.  — Дођи са мном на бал! —  поче Иво, и подиже пламеном обасјану главу, ишчекујући одговор.  — Не могу! — отежући рече Кате. —  Па к’о за се надода: — Што би му се још хтјело!  Он се диже, пође к прозору и погледа напоље, у мрак, гледа и слуша хуку вјетра и осјећа ноћ. И жељан је ноћи, сласти и миловања, силна воља га обвлада. Уобрази себи у тили час њу и боровик и — дугу ноћ.  Нагло се окрене к њој.  — Ја идем — говори јој озбиљно. Чекаћу те доље, код твоје куће! Ионако си брзо проста, а имам нешто да ти рекнем!  — Немојте ме чекати! — одговори дјевојка и гледа га у очи, а глас јој јеца. — Немојте, сриће вам!  — Зашто? Не буди луда! —  наговара је он, очито је немиран.  — Видиће нас.  — Не бој се!  Приближи се к њој и ухвати је за руку. У тили час осјети струју младићког живота; а у погледу, кад им се очи сукобише, осјети објаву љубави и — сву истину! — Дјевојка обори очи, али не може да сакрије немир. Црвени, а горња малко узвраћена усница очигледно дрхти.  — Чекаћу те нефаљено! —  рече најпослије, па, и не дочекавши одговор, нагло изађе. — Куда ћеш? — пита га отац, угледавши га у дућану.  — Да се прошетам...  — Нема, синко, никога ванка!  — Поћи ћу да видим бал.  — Евала ти! — презриво се насмија стари. Наћи ћеш тамо право друштво! Који бал? Николико гладуша, голаћа. Да ти измами коју литру вина. Липи си ми господин! — Па му рече блажим гласом: —  ’Ајде спати, боље ти је! Они нису твој пар!  Али син не слуша, но бесвјесно поздрави и изиђе из дућана.  Чекао је да дође Кате, да јој се објасни, и сав је заокупљен том мишљу. А вјетар хуче и ноћ јача; одоздо, с мора, јечи шум валова. Ноћ и њени гласови усељују му се у душу, одзвањају му у чулима, и намећу му једну циглу жељу: да Кате дође. И она долази, у мраку гледа јој стас. — Дођи к мени! — дрхћући од узбуђења, шапће јој кад се примакла. Али дјевојка чини се невјешта, па корача напријед. Он име за њом, прати је у ходу и у мисли, и чини му се да нигдје неће без њега.  — Добра вам ноћ! — рече кад је до кућних врата дошла. Иво, мјесто одговора, ухвати је изнебуха за руку. Тога часа осјети се мирнији. А кад се она обрну к њему, не истргнувши руку из његове, чисто се стресе од наслућене сласти.  — Пођимо на бал! —  вели јој, само да кући не пође, да је с ока не изгуби. — Не смијем од брата, —  одговори дјевојка.  — Слушаћемо музику изванка!  — Ружна је ноћ. Видиће нас ко.  — Не бој се, ’ајдемо! —  и повуче је за собом.  Дјевојка попусти, ћутке иду низа село. Мрак их крије, а мало ко их срета. У ходу из даљега до њих допире звук хармонике и мијеша се са жалосним звуком вјетра. Слушају и жамор гласова и стругање ногу по поду и негда зацвијеле расклимани капци, кад их удар вјетра стресе. Гледају у расвијетлене прозоре, и неко вријеме тако стоје.  — ’Ајдемо и ми!  — Рада бих, да смијем. —  Па надода: — Ча младост лудује!... Јужина је, биће се запотили!... Ма да се вратимо! — Доврши пријекорно.  — Не још! Лијепо нам је и овако...  — Ча нам је фајде овако стат’!  — А ми ’ајдемо, али не кући!  — Да куда?  — Гдје те воља, само да смо заједно... ’Ајдемо! —  вели јој живље; лијепо је води са собом.  Дјевојка се лагано опире и — иде за њим.  — Ајдемо! — понавља он и дрхће му глас, а у глави му је усађено мјесто гдје ће је повести. Па, у раздраганом стању да јој сву своју љубав и сласт што је осјећа у душу пресади, говори јој: — Чујеш како нас море одоздо зове! Боровак дахће за нечим силним; не чујеш? А ноћ нас крије, и њени шапатљиви гласови пуни су љубави... ’Ајдемо! — шапће јој, и руком је обухвати око паса.  Већ се не чује ни звук хармонике, ни жамор чељади, а једнако иду напријед.  Доље, код мора, инстинктивно нађоше заклоницу од вјетра. Уставише се и прислонише уз међу. Ћутке држе се за руку. До њих вали се натискују; гледају како се пјене и нагло враћају и како их душе они други, што бесвјесно немилосрдно наваљују. А с отворенога продора једнако долази јаки шум, прелази преко њихових глава, зауставља се у густом боровику и јечи силним вапајем, у којем је помијешано сијасет жалосних гласова што, у очају, к’о да траже изгубљену срећу... До ногу пако котрља се исплакани пијесак и једнако нариче, док га вал часом не подуши, и опет—  нариче.  — Вратимо се! — слуша он њен глас у бури морске олује, к’о једину утјеху у жестокој тузи. — Да се вратимо? А гдје би нам љепше било?! — и привине дјевојку себи. Стоје и ништа не говоре, а врући дах младости скупља им се на образима; у ноћној пустоши боље отскачу њихови животи, а очи чини им се да продиру у мрак и освјетљавају га...  — Лијепо је овако! Је ли нећеш још отићи?  — Пустите ме! Ви не знате ча је несрића!  — Жалиш за Петром? — сјети се Иво, да је понука да говори, јер га потресе њен глас што се губио у бучећем простору. Дјевојка не одговори. Иво је ухвати за руку, али се она отрже и наједном гласно заплака.  — Плачеш?! Што ти је, кажи!  — Ко зна ди је Петар... —  кроз јецање слуша њен глас.  Протрне, па се надви над њу да јој очи види. И, гоњен самилошћу према дјевојци, тјеши је: — Немој плакати!... Он ће се повратити из Америке, помирићете се.  — Да ми га је видити! Зашто ме није собом повео! Била би с њиме ишла прико свита... — Мислио сам да си га заборавила...  — Никада! А ча сте збиља мислили? — упита искрено дјевојка, па наједном настави: — Дошла сам, јер у себи нимам мира. Жедна сам љубави, а зар жедан зна ча ради?! А нисам крива, хтила сам у себи све сатрти, ма све залуду...  — Заборави га, и он је тебе!  — Ко зна?  — А кажу да ти је писао, да се у њ не уздаш.  — Нека, не могу! Његова рич у’ мени живе, мучи ме. Не спомињите ми! — јави се јаче, и наново заплака: Вратимо се! — говори му у сузама, и учини неколико корачаја.  — Не иди! — успротиви се он. —  Мислиш да је мени лакше? — и обухвати је руком око паса.  Дјевојка једнако плаче; он је милује и тјеши, и вели јој: Сједнимо на жало; слушајмо море! Проћи ће нам!  Сједе на влажноме жалу. Шум их успављује. Њега квасе њене вруће сузе, њу запахњује његов мушки задах. И у олуји слушају откуцаје живота. Иво гледа у небо, очима прати облаке, а рука му почива на њеним прсима. Очи су му отворено упрте у помрчину; туга и љубав га савлађују.  — Пусти!... Не могу те прегорити, тешко ми је! — И упита је, раздражен: — Је ли те Петар овако миловао?  — Петре мој! — отрже се њој уздах, и потресе Иву до усред душе.  Топећи се у сузама, дуго стоје загрљени. А преко њихових глава једнако вјетар хуче, удар уставља се у густоме боровику и затресене гране једнолико жаморе о далекој неугасивој чежњи.  — Сада да мирно разговарамо! — трже се Иво, упокојен слашћу љубави, и загледа се у њено лице.  — О чему? — одговори она к’о за се и — диже се. Диже се и он.  — Зашто бјежиш? —  упита је, и осјети немир: — Зар се на ме љутиш? — и наново је загрли.  — Пусти, касно је! — и упути се узбрдицом. На равници до њих, кроз вјетар, допре јачи звук хармонике.  — А што ћеш рећи дома, гдје си била? — упита је забринут. — Увућ’ ћу се у кућу, а ако ме чују рећи ћу да сам била код вас у послу. Псоваће, ма ча ми је већ брига!... Преко села пожуре, мрак их крије, и не сретају живе душе.  Млака јужина једнако се простором размеће, носи до њих шум отворенога мора и на махове јаче звукове хармонике што се, к’о дјетињи јецаји, немоћно губе у мрачноме бучећем простору.  — Добра вам ноћ! —  шану она, заставши код врата своје куће.  Иво пође к њој и ухвати је за руку:  — Реци ми још штогод!  — Пустите ме! — замоли дјевојка.  — Хоћемо се сутра видјети? — упита он узбуђен.  Али дјевојка не одговори.  Кад шкринуше врата, Иво стоји и ослушкује. Дјевојка полако затвори врата. Он се пришуља ближе. Слуша њен ход у мраку. Па кад је шуштање престало, поврати се немиран и ожалошћен на улицу. У понедјељак, дан судбених расправа, ходио је ујутро стари Анте Рајић у варош. С њим иду син му Јосо, Цирило и два момчета, оба сина чобана Стипе, да се сви, на позив, прикажу суду.  Друштво се чуђаше зашто их по други пут зову, јер мишљаху да се ствар већ првим позивом довршила. Стари Анте био је забринут: зна он да суд за ништа не зове!  У путу наљегоше на тежаке што су у винограду копали на стогове. Дозивљу се с пута, а Цирило задијева шалом једнога свога знанца.  — Лако је за те, ти шеташ! — одзивљу се уморни момци, док старији немају времена ни да одговоре, нити да се испруже; боје се да их окретнији у раду не претеку.  — Чисто ми је жао овога раднога дана, и срам ме је сама себе! —  рече стари Рајић, кад су од тежака одмакли.  — Ово нам је добродошло да опочинемо! — окрене Цирило на шалу.  — Бар мучи! —  окоси се стари. —  Ти си овој дангуби узрочан.  — Ево ти га на! Да сам ја узрочан? Криво је вино, вируј!  — Ма да сам ти ча учинија! — јави се, гледајући преда се, Рајића син Јосо.  — Зар сам зна ча чиним? Смело ме: сунце, вино, труд... Дошло ми је наједанпут да се тучем и — бог те веселио!  — Бишеш удрит главом о зид, —  опази стари.  — Знам, било би боље. Ма ето кад нисам. А учинио сам и покору; платио сам, а ти простио.  — Није ми драго по суду се гонити, а да је— не би те било окрпило десет фиорини.  — А ко зна како ће бит’! —  јави се један од свједока.  — Проћи ће липо, — вели стари Анте. Ви ћете ка и први пут рећи да нисте ништа видили. Син ће врцати симо—тамо. Нећу ја друкчије. Помирили смо се, па би срамота била да прикршимо рич. Мир је бог оставио! — рече с увјерењем стари. Код крчме на путу уставише се.  — Да попијемо по чашицу ракије! — понуди стари Анте.  — Нећемо ми, —  јави се старији Стипин син за се и за брата. — Дану ви!  — Хоћу ја, хоћу! — весело прихвати Цирило, и њих троје сврну да испију по чашицу.  Пред судом чекају да откуца девета. А кад је поред њих прошао политички управитељ, и уједно замјеник државног одвјетника, упознаше га, и понизно ја поздраве; Цирилово насмијано лице одједном се продуљило и уозбиљило. Са стрепњом у души улазе у велику зграду, стоје у ходнику пред вратима казненога одјељка, и с осталим свијетом чекају да на њих дође ред. У тијесноме, мрачноме ходнику поређала се чељад, жаморе и препиру се, а очима упиру у врата од собе, к’о да их одонуд чека бог зна што.  Најпослије отворе се врата и — наста мир. Послужитељ са натакнутом службеном капом прозове их да униђу. Унилазе један за другим; растрешени су и збуњени, па на први мах не знају гдје да се смјесте.  Послужник за њима затвори врата, те одједном нађоше се одвојени од жамореће гомиле чељади. У соби је свијетло, јер сунчане зраке кроз отворена два прозора простиру се по поду и зидовима; у њиховом сјају, над њиховим главама, трепери лако позлаћени ситнеж. С прозора на догледу је отворено море, обасјано сунцем, живо, немирно, а одоздо, из луке и с улице, чују се гласови морнара и запослене чељади; с поља долази у собу и осјећа се снага и живот раднога дана.  Судбени пристав Балић сједи за столом и сматра их, а замјеник државнога одвјетника стоји прислоњен уз прозор; он их гледа кроз црне наочаре што му сакривају очи. Свима — и тужитељу и туженоме и свједоцима — досадно је и неугодно. Не могу да издрже погледе у њих упрте, па им поглед бјежи на све стране, а уставља се у зракама сунца и на судбеноме вјежбенику Иву, који их не гледа онако осорљиво као она друга два господина.  — Ви сте позвани по други пут, — јави се судац, пребирући по списима. — Знате ли зашто сте позвани? — упита их не дижући очију и једнако нешто тражећи по столу. Па, не дочекавши одговор, настави: — Оно што сте први пут исказали сумњиво је, дапаче не само је сумњиво, и очито је да сте казали неистину. Дакле, позвани сте опет, јер суд хоће да зна само истину! — Јесте ли разумјели? — рече јаче и подиже главу са списа.  — Господине, ми смо мислили да је ствар свршила.  — Полако! — важно се јави господин са црним наочарима и попрати ријеч достојанственим изразом лица и заобљеним кретом руке, а и онако блиједо лице учини се још блеђе. Стари Анте пресјече бесједу и чисто устрне.  — Ти, Јосо, —  обрати се судац сину Рајићеву, —  исприповједи лијепо како је било оне вечери кад те је Цирило напао.  — Била је ноћ, —  муцаше Јосо. —  Нисам мога добро видити. Ма река сам прошли пут; чини ми се да је он!  — Дакле, ти мислиш засигурно да те је он напао, —  упаде у ријеч замјеник државног одвјетника.  — Биће.  — А би ли се заклео?  — Не могу се заклети.  — А ча би се клео? —  прихвати стари. —  Ми ништа не ишћемо. А суд нека чини по закону...  — Ча по закону? — јави се Цирило. — А нисмо се намирили.  — Како намирили? — пресјече нагло замјеник државнога одвјетника и навлаш скиде наочаре, па упиљи поглед у њ.  Цирило се збуни и обори очи, али свеједно осјећа поглед на себи, што долази као из јаме из његових очних удубина.  Часом сви ућуте. Судац погледа старога писара — он мирно сједи и гледа у чисти арак хартије пред собом. Иво је узбуђен, па, да прикрије немир, диже се и пође к прозору.  — Како намирили? — приупита и не скида погледа с њега.  Цирило блиједи и кришом погледа у старога Анту.  — Дакле сте се намирили? — јави се судац. — Па добро! — и насмије се. — Колико си му дао?  — Десет фиорини, господине.  — Дакле, ти си примио десет форинти од овога? —  упита судац старога Анту и кретом руке показа на Цирила.  — Јесам, господине, није разлога да кријем. За толико, и више, син ми је у болести издангубио. И опет нека је међу нама мир!  — А зашто тако ниси први пут рекао?  — опази замјеник државнога одвјетника, натакне наочаре и сједе за свој сто.  — Дакле, сада смо о овоме начисту, — прихвати судац и обрати се писару. Онда нешто по столу тражи, па се опет јави: — Пошто сте се намирили, наравно мислили сте како би најбоље било да се на суду ствар покрије?  — Тако је! — вели стари Анте. — Која ми корист да га суд затвори, па да опет има зло срце на ме и на сина ми. И бог нас учи да један другоме праштамо! — Тако, а? — насмије се господин са наочарима.  — И онда ти си рекао свједоцима. — прослиједи судац, — да рекну да нису ништа видили?  — Нисам! — рекао сам да смо се ми намирили, ка да ни ништа ни било.  — Је ли вас наговарао да речете криво?— изнебуха упита судац свједоке.  — Није наговара; само је река да су се нагодили, да се учинимо на суду невишти, — одговори старији.  — Је ли вас подмитио?  — Нас?! — зачудише се браћа и отворено погледаше суца у очи.  — Кад вам није ништа дао, зашто сте криво свједочили? — упита замјеник државног одвјетника.  — Нисмо криво свидочили, — одговоре оба брата у један глас. — Чинили смо се невишти.  — Добро, кад нисте, а ви ћете се клети! — прихвати навлаш осорљиво судац и обрати се судбеноме послужитељу који је на вратима стајао да ужеже пред распелом воштанице. Послужитељ ужеже; блиједи пламичак дрхти и блиједи у пуној свјетлости дана.  Сви се дигоше. Замјеник државнога одвјетника приближи се браћи и скиде црне наочаре, зблиза, упрто их гледа из очних црних удубина, као из јаме.  Браћа гледају један у другога и очигледице блиједе.  — Ми нисмо ништа зла учинили; нисмо, тако ми овога сунца ча нас све грије! — рече млађи јецајућим гласом.  — Заклећете се да нисте ништа видили!... — Ми се нисмо хтили пачати у туђе после! — промуца старији, — и чисто му замире ријеч на устима кад погледа у крст између двије воштанице.  — Ала, дигните три прста! — наређује судац.  — Ми се нећемо клети! —  рече старији одлучно.  — Нећемо за живу главу!  — А нећете?! — опази господин с наочарима, и једнако их нападно гледа.  — Дакле, ви признајете да сте криво рекли... — Рекли смо, тако нас је свитова стари Анте. Нека је мир! А мислили смо да су то њихови посли.  — А не би се за све благо овога свита криво заклели! — надода млађи. — Дакле, знате, видили сте да је Цирило ударио Јосу?  — Јесмо.  — Што ти велиш? — упита судац млађега. — Ка и брат...  — Дакле, видио си и ти?  — Јесам!  — Тако, фалу богу! —  и насмије се замјеник државнога одвјетника суцу, натаче наочаре и пође да сједне на своје мјесто.  — Молим вас, добро пазите! — опази судац, обрнувши се прама писару. Узме списе у руке, па их часом прегледа и опет поврати писару.  — Дакле, кажи ми све што знаш што се догодило оне вечери! — обрати се су дан старијему брату.  — Било је у први мрак, ја сам се с братом враћао с радње. На раскршћу, код крижа, нашли смо њих двојицу да се свађају. Цирило Јосу тура да гре дома. Он није хтио „Зашто ћу дома?“ одговара. — „Хоћеш!“ — „Нећу!“ Док Цирило на њега замахне дршком од мотике.  — Јеси ли видио да га је ударио?  — Биће га ударио; јер сам чуо да је Јосо јаукнуо.  — А што ти се чини, је ли Цирило био пијан? — Биће... копа се.  — Добро! — Диже се и надвири над записник, па се обрати млађему брату.  — Тако је! — потврди он. —  Како је брат река.  — Онда прочитајте! —  рече судац старому писару.  Писар пожури да доврши, па прочита њихове исказе.  — Друго ништа? — приупита судац. — Не! — једва дочекају браћа.  — Ето, могли сте тако и прво казати, а не завађати суд у блудњу, — опази господин са наочарима кад је довршио своје биљешке.  — Ми смо мислили да ту нима зла, кад су се они помирили, — рече старији брат.  — Доста је већ!... — пресијече господин с наочарима и показа на суца који помњиво у списе гледа. Сви ћуте. Стари Анте поодмакао се и прислонио уз прозор, и гледа напоље у сунце. Цирило прати очима суца и покаткад умиљато погледа на Иву, а кад му се поглед сукоби с његовим, хтјео би да му се осмјехне, но не смије. Два сина Стипина једва чекају да изиђу на отворено. Осјећају се више уморни но да су цијелу седмицу, с дана на дан, најтежу земљу копали.  Наједном судац се диже. Сви упрто у њ гледају. Прогласи осуду: Цирило се осуђује на двадесет дана затвора.  — Колико? —  бесвијесно упита Цирило.  — Двадесет дан... И зафали богу!  — А ми? — упита стари Анте.  — Можете поћи кући, —  одговори су дан.  — Фала! — рече он, и још једном погледа господина са наочарима, који му се потсмијева. Тај осмјех га убоде и учини му се да не слути на добро. — Ваља отступити списе државноме одвјетништву! — рече политички управитељ и замјеник државнога одвјетништва суцу, кад странке изиђоше.  — Дакако... ствар је очита!  — Рекао сам ти одмах да ћу их уловити.  — Ја мислим да нису имали злу намјеру, — упаде у ријеч судбени вјежбеник Иво.  — Молим — прекиде га замјеник државнога одвјетништва — кривња је очита, јасна к’о сунце! Стари је наговорио свједоке да криво рекну, што су они и учинили. Ево! — узе законик и показа прстом на мјесто у књизи: — Параграф чисто говори.  — Знам, вели Иво. — Али незнање...  — То је што друго; за то су олакшавајуће околности: занемарен одгој и тако даље...  — Нека дође други! —  нестрпљиво нареди судац послужитељу.  Једнога јутра судбени вјежбеник Иво Полић пошао је у собу управитеља суда да се с њиме посавјетује што ће да уради с неким списом, пошто је био њему на ријешење додијељен.  Господин управитељ суда држао је расправе у багателноме поступку. Пред његовом собом скупило се сила сељака из околине. У гомили ишчекују да их прозове. У соби затекао је с њиме у разговору трговца шјор—Бепа. — Ево нам млади судац! — поздрави љубазно Иву управитељ и пружи му руку, и шјор Бепо рукује се с њиме.  — Донио сам овај спис... — Оставите, има времена!  Господин управитељ суда, дебео, трбушаст човјек танких ногу, осмјехује се љубазно на Иву и неће му се да прегледа спис, но обрће говор: — Гледајте, шјор Бепо, како наш шјор Иво има лијепи оковратник! Молим вас, гдје сте га купили? Ви сте сретан у избору. И цијело вам одијело лијепо пристаје — говори управитељ. — Окрените се да видим!  — Опростите, али ја се одијевам сасма просто!  — Молим вас, господин управитељ има фини укус, умјеша се шјор Бепо. А кад се разговор отегао, почеше му мале свијетле очи испод закржљалих трепавица немирно играти.  — Молим, господине управитељу, —  улагивао се, — не замјерите, има данас...  — Лако ћемо. Дужан нека плати! —  прекиде га он. — Па наш ће Ђованин то учас средити! — и обрати се младоме дневничару који се је често тужио на силан посао, јер да мора да и осуде издаје. — Гријехота што није науке довршио, интелигентан је, — говори озбиљно и тапше га по рамену. Па, коракнувши неколико пута уздуж по соби, устави се пред Ивом: — Опростите!— рече, наједном уозбиљивши се: — Пуно посла! Дођите по подне, немам времена...  — И ја бих вас молио, — умиљато се насмије трговац шјор Бепо.  Иво поздрави и изиђе. У ходнику поздрави га стари Анте Рајић.  — Ти опет овдје! —  рече му у хитњи. —  Омилио ти суд...  — За невољу, шјор!  — А што је опет? —  упита Иво.  — Тужи ме шјор Бепо за малу ствар, за десет фиорини... А имамо и већега рачуна међу собом.  — А ти му плати!  — Да сам знао да ће тужити, био би’ се провидија. Ка мислим, неће прво питати него се вино прода. Тужи, видите, и ове друге, — и показа на остале сељаке. Неки одмах купе се око њих, хоће да искажу  своје разлоге.  Иво неће да га виде међу њима, па се мало поизмаче.  — Господин управитељ је душеван човјек! — рече староме. — Је, суди по закону. И пожали нас, ваља рећи правицу. Одредиће и рок за исплату. Али на нама су парнички трошкови. А ја, да вам право кажем, — рече живље, — мислим да шјор Бепо зато и тужи нас. Мога би он почекати, ма овако му је боља корист.  — Е, ваља да плати парничке трошкове ко је крив, разумије се!— рече Иво. — Не знате ви колико то њему баца! Видите колико је народа! Он је свих позвао, и сви ће бити осуђени, ко више ко мање, и сваки ће посебице платити трошкове за буле и — друго... и посебице његову надницу. Еле, укратко, данашњи дан њему ће бацити бар десет банка.  Иво, идући кроз ходник, премишљаше о ономе што му бијеше казао стари Анте Рајић. „И биће тако!“ мисли улазећи у своју собу.  — Јеси ли га ухватио у шуми, у вашем одломку? —  питаше замјеник државнога одвјетника лугара Крњу кад је Иво сио за свој сто.  — Шјор, далеко од њихове границе преко двадесет метара, — одговори лугар одлучно.  — Није, господине, били смо око границе. А и не зна се право чије је. Служи се и једно и друго село, ка једна је шума, — бране се оптужени, брат и сестра обоје млади, збуњени и застиђени, који никада досада на суду били нису. Замјеник државног одметника мнијења је да се сјек шуме у туђем одломку, ма да су оптужени припадници исте опћине, има сматрати као обична крађа, а не као обични шумски прекршај, и о томе хоће да увјери судбенога пристава Балића.  Данас Иво пише записник, а узбуђен је; њега дражи поступак замјеника државнога одвјетника; кад му глас чује, уобрази себи његово блиједо лице, просиједјелу дугу браду и оне његове немирне очи што к лицу не пристају, а чини се као да су туђе и силом ондје постављене, у оне дубоке очне удубине.  Пише, а на памет му пада све што о њему веле сељаци. Сјети се Пилата, његова сељанина, што продаје ситне ствари испод мурве у свечане дане. Тог Пилата оглобио је он на тридесет форинти глобе што не плаћа „обртарину“ на робу која ни толико не вреди колика је ударена глоба. А кад је Пилат, убијен таковом строгошћу, посрћући, на одласку бесвијесно рекао: „Бићете и бољи!“ —  повисио му је глобу на четрдесет форинти.  Једнога сељака оглобио је на пет форинти глобе, јер се са својом женом пред кућом порјечкао и дао јој ћушку; оглобио га ради јавне саблазни.  Неки сељаци задијевали су оглобљенога: „Не смијеш ти тући своју жену, то могу само господа!“ Тим ријечима циљали су на управитеља политичке власти, о којему се говорило да је у кући горопадан, да злоставља жену и дјецу.  Најпослије судац пристане на мнијење замјеника државнога одвјетника и прогласи осуду: обоје, брат и сестра, осуђују се на шест дана затвора. .  — Ја ћу платити глобу, — рече брат за се и за сестру, — иако смо потрибни од комада круха. — Не претвара се затвор у глобу кад је крађа, — опази судац.  — Није у туђему, —  муца оптужени, и рекао би сад ће заплакати.  — На комунскоме смо купили, —  усуди се рећи дјевојка.  Судац се насмија прама замјенику државнога одвјетника. Уто и Иво подиже главу, попомјести се на столици. — Мени се чини, — рече нагло, да они нијесу имали намјеру да кога оштете.  — Ви уви јек тако! — прекиде га замјеник државнога одвјетништва. — Опростите, ви сте још млад... Имате још времена да их упознате. Видјећете!... — Па настави поносито: Ја их познам, с њима ваља строго. Међутим, ја им и не праштам кад ми под руку дођу.  — И ја сам најжешћи проти крађе! — рече судац. —  Хоћу да је искореним из мога котара.  — Да, када се тиче крађе, — опази Иво.  — Крађа је крађа! — заврши замјеник државнога одвјетника. — Ма да пожуримо.  На сат по подне иде Иво на објед. Уморан је и узбуђен; пред очима једнако му стоје обличја из суда и не може да их преко памети претури.  — Jecте ли уредили свијет? — шали се доктор. — Само строго, а?  — Мучимо себе и друге, а да би зашто? — с увјерењем одговори Иво и прихвати се нагло јела.  — Ма и мора се строго! — опази порезни пристав. —  Немате појма, докторе, какови су. И ја сам се данас на једнога расрдио; глуп к’о не знам што. Велим му десет пута: „Мораш платити, на те је убиљежена та и та земљишна честица“, а он једнако: „Није моје. Зашто да за другога плаћам?“ Не схваћа!  — Како ће да схвати? Просто, то не бих могао ни ја да схватим! — смије се доктор. — А што ћу му ја? Нећу ни да оком кренем гдје не морам; нека иде у одвјетника! — Лијепо би га ти управио! — плане Иво, и презриво се насмије.  Па, сјећајући се данашње расправе у суду, не може да у себи издржи љутину: — Неки мисле да људе треба само глобити и њима пунити затворе. Ради тобоже по закону и — чист посао! К’о да сви људи живу у једнаким околностима, једнако су обезбијеђени, једнако су паметни и једнаки су им природни нагони... Мени је све што сада око себе видим непојмљиво, а ако ћеш, и смијешно и неправедно!  — Тако ја одавно мислим, — потврди доктор.  — Онда што треба да ради чиновник? Ваља да се закона држи! — опази порезни пристав.  — Да гледа у море и — пије, к’о и ја, —  насмија се царинарски чиновник, чудећи се ради чега се правдају. — Што треба да ради? —  настави Иво. — Пре свега треба да има осјећаја прама невољи, а друго да разумијева.  — Параграф је параграф! —  прекиде га порезни пристав.  — С тобом се не да говорити! —  расрди се Иво. Ти имаш неке чудне појмове!  — Чини ми се да су твоји чудноватији; к’о што ја, и други мисле! .  — Браво, тако је! — повикну доктор. — Кад други шако мисле, морате се и ви у души смијати.  Па стаде да прича како је чуо да су се политички управитељ и судбени пристав завјерили да ће строгошћу уредити свој котар — и све за његову доброту.  — Ти се шалиш, а они тако мисле.  — Не шалим се, само мислим да их на строгост не води љубав за народ.  — Какова љубав! — са очитом одвратношћу понови Иво.  Тога дана Иву је по подне још досадније у уреду. Око запада сунца соба се испунила меком свјетлошћу; остави списе па пође к прозору да гледа пошљедње румене зраке на висинама прекоморских брдина.  Његову уобразиљу мири дубоки хлад планинских дубрава, над којима се тек држи замирућа свјетлост дана.  — Гледајте како се на мору одбљескује и игра запад сунца, к’о да се трза прво но ће умријети! — вели староме дијурнисту, који, пригнувши главу на саме хартије, журно преписује.  Стари се, као на заповјед, бесвјесно диже, насмија се и погледа кроз прозор.  — Кад је ведро, увијек овако сунце запада, одговори и погледа у Ива својим млаким очима, у којима као да се огледала сва прошлост његова тужна живота.  Па опет сједе и  — пише.  — Колико година служите?  — Преко тридесет и пет, — одговори.  „Тридесет и пет година!“ помисли Иво, и осјети наједном у себи нешто одвратна.   Па гледа у старчеве суве руке што, преписујући, једнако дрхте. И падају му на памет смијешна причања о староме, што их је слушао у друштву чиновника: преписујући неки спис у којему стајаше: „Петру 1/4, Ивану 2/5, а Павлу 1/3“, бијаше замијенио бројеве ријечима: „Петру 1 априла, Ивану 2 маја, а Павлу 1 марта“.  Премишљајући о томе, није му се дало на смијех, но сажали старца. И како је падао сутон по мору и брдинама и увлачио се у собу, тако се и у његову душу усељавала сјета и неодређена чежња. Далеко, у неодређено вријеме, уобрази себе стара, немоћна, а са вјечитом чежњом у души, и дође му тешко, као на растанку, и не може да нађе утјехе. Ускрсне благдане провео је код куће.  — Ваља, синко, да се ових дана исповидиш! — рече му мајка на велики петак ујутро, кад му је у собу донијела каву. — Зар се одавна ниси исповидио?  Он јој се, мјесто одговора, благо насмије. Мајка као да се је тиме задовољила, јер тога часа не рече ни ријечи. Али кад је из собе одилазила, с врата му опет напомене: Угледај се у оца! — говори му. — Он о Ускрсу никада не пропусти помирити се с богом!  По подне у дућан дошао је Анте Рајић, да се с њиме посавјетује. Отац му се јави.  — Дошао’ сам к вама да ми поможете, ако можете  — а можете! — говори му стари Анте. — Гледа у Ива и широко му се лице снуждило, а очи му влажне, па их таре руком да прикрије узбуђење. — Снашло ме баш ненадна!   — Ради онога што ти је син имао са Цирилом?  — Да, изненада, дали нам карте за велики суд, мени и оној двојици свидоков. Тако ми сриће, мислио сам: кад тамо дођем, па кад исправљам, видиће и сами!  Биће ништа!  — А ниси узимао адвоката?  — Не ја; мислим зашто да арчим.  — Па колико сте осуђени? — упита Иво нагло.  — Ја шест мисеци, а оно двоје дице свако по три мисеца... Ух, кад помислим на фамилију!  — Пуно! — зачуди се Иво.  — Липо кажи како је било! — опази отац Ивов, шјор Лука.  — Отишли смо у недиљу по подне да на вриме дођемо. Сутрадан шетамо и застајкујемо пред судом. Чекали смо, ако ћете, и три уре, док се свит почео купити. Посли, пред вратима од суднице чекали смо да нас зовну. Прво су позвали никога човика из крајине; прави господин, улиза је с два адвоката.  — Је ли било њему потриба до овога доћи? — говори на вас глас ника жена, обучена по загорску.  Нико од чељади упита је: „Ча је учинио“?  — Хтио је да закине хиљаду фиорини једноме човику сиромају, пуну дице, и зато се криво заклео. А посли нашло се писмо да је човик му био све липо подмирио. Ма, присјешће му!  — Остави туђи посао, приповједи што је с тобом било! — прекиде га Иво нестрпљиво.  — Ако ће! Хоћу да знате како се суди. Еле, свршила његова правда, изишли адвокати из суднице и почео се свит разилазити. „Само три мисеца!“ јави се неко од чељади. „Добро кад је и толико!“ опази други.  — „Ко може, и коњ му може!“ Ја слушам ча свит говори, и, вирујте ми, ни ме стра’... Ако ча и буде, биће мала ствар. Говорим тако и дици; а они су за право рећи и предали... Еле, зивнуло и нас. Около сви они... ча ћу вам говорити — знате их.  Прокуратор се липо на ме смије. Мене је то разабрало; гледам дицу; они к’о крпа ублидили.  — Дошли сте, а? Браво! Не бојте се! А ча је од они фиорини ча си примио, а? — пита ме и смије се.  — А зашто варате суд, па онда да ми разбијамо главу?! Платићете! — напије нам зло један од њих други, сув ка чава. Ни га ча видит’, а виче.  — Испитали нас... дица и ја казали липо како је било. Ча ћете да вам дуљим, осудили нас смијући се, баш ка од шале. Још на одласку говори нам прокуратор: „Добро сте ови пут прошли!“ —  и једнако се смије.  — Ма јема ли помоћи? — упита најпослије стари Анте, кад је све исприповједио.  — Јесте ли бар послије ишли у адвоката?  — Јесмо. Пошли смо и прављали му како је. Па и он се смије, вели: „Имали сте прије доћи, било би мање. .. Сад не могу ништа!“ Би ли вировали, река нам је: „Дали су вам најмањи каштиг ча је у закону“.  — Тако је! — потврди Иво.  — Ча, дакле ћу поћ’ шест мисеци унутра за оно...  — Липи закон! Истукли му сина, а њега у затвор, опази стари шјор Лука.  Анте Рајић чека да му Иво што утјешљива рече; сваки му крет прати очима.  — Да сте одмах узели адвоката, било би сигурно боље! — рече Иво, замишљен.  — А зашто су онда суци? Али ви нисте учили ча и адвокати? — јави се опет шјор Лука.  — Дакле, нима помоћи? — запита стари Анте, а глас му чисто подрхтава.  — Нема.  — Простите! — најпослије неодлучно изрече, и смућен изиђе из дућана.  Кад је Иво изишао из дућана, угледа Кату у врту иза њене куће. Смисли се, и изокола пође к њој. Она је гледала у нешто неодређено, у простор, па га није намах опазила. Он се чисто збунио кад се она обрнула и плахиво га погледала; замре му ријеч на устима.  Дјевојка се маче прама кући.  — Нећу те појести! —   поче Иво.  — Знам, — одговори девојка. Ма нимам вримена, —  и осврће се и скањива.  — Од оне вечери већ те нисам видио, —  настави Иво, осокољен звуком њена гласа.  — Нисте ништа изгубили!  — Биће, ма не можеш занијекати да нам није било лијепо...  — Мучите! Данас је велики дан!  Даље не разговарају, а гледа свако за се негдје неодређено, к’о да им мисли нису заједничке.   — А што ти је од брата? Је ли био у затвору.  — Је! — А је ли ти добар? — рече јој приближивши се и погледавши је у очи, јер бијаше чуо да је брат бије.  — Рђав је, ма дигод јема правицу...  — Хоћемо ли се видити ових дана? — преврну Иво говор и с очитим немиром ишчекује одговор. Па, пошто она не одговори, настави живље: — Учини ми ту љубав! — и бесвјесно дохвати је за руку.  Девојка, узбуђена, погледа настрану, па наједном осјетивши његову руку, трже се и поодмаче. — Немојте ме мучити! — рече и не погледавши га.  — Зашто? Зар се на ме љутиш? Реци!  — Не љутим, ма...  — Што? .  — У недиљу била сам пред богом, — и прекрсти се.  — Не говорим ти ништа зла...  — Смућујете ме... Грих је и мислити! Да бар прођу ови велики дани..  — Па?  — Видићемо се дигод, —  промуца и обрне од њега главу.  — Фала ти! — једва дочека Иво. Па настави: —  Не брини се; ових дана гледаћемо се; само те молим, кад те видим, насмиј ми се!  — Збогом! — одлазећи поздрави дјевојку. Иво пође у шетњу. Мислећи на Кату, гледа винограде по којима већ се назуцају свијетлозелени пупови, из којих пробијају листићи жељни топлоте и свјетлости — и чиста љубав прама дјевојци јави се наједном, и он осјети да је чиста и ведра као бесвјесни простор, у који је сјетно гледао.  У затону застаде, јер угледа Мрсу на пошљедњој хриди у мору, гдје лови „на тршчицу“. Промисли се и пође к њему. Помњиво прескаче с хриди на хрид, док дође до пошљедње што задире најдаље у море.  — Јесте ли што уловили? —  упит а, предајући да му стари што ружна не рече. Мрсе га погледа испод себе. — Ви сте! — рече, и нехај но надода: — Слабо се лови.  Иво са стране посматраше његово мрко и зарунавило лице, посолицом иштипано. Чисто у очи не може да га види, јер су упале и закриљене густим, дебелим обрвама.  Старцу, већ изнемоглу, држећи трстику у руци, дрхће рука, па кад, му долија, прихвати трстику обема рукама, а нетренимице гледа у онај комад туње што се дотиче мора.  —  Туцају, — рече Иво полако.  — Вара! — и махом претрже ријеч, јер се танки врх трстике стресе и у дубини нешто нагло повуче. Он брзо закрене руком и извуче уловљену рибу. Загризе је у главу, скиде с удице и баци у шкрапицу до себе. Иво тек сада опази у њој неколико риба; пошљедња на махове праћака се и једнако још црвеним шкргама зијева, гинући без простора и свјежине. Њему се учини, гледајући у њу, да га у пошљедњем часу гледа својим цакленим, замирућим очима.  — Ја ћу купити рибу, — трже се Иво.  — Чекајте, још ћу једанпут бацити!  Тако стоје, старац гледа у туњу, а Иво посматра морску пучину. Сунце залази иза прекоморских брдина, и његове зраке одбљескују се и ломе у мору што се лако сагиба и око шкрапа жамори. Над сурим куцима висова, у ведрини, неколико рашчешљаних облака сјаје се и лагано плове прама сјеверу, у сусрет једноме оловастоме, што тек у заметку провирује иза голети на јужној страни.  Како се старац миче, тако његова дуга сјенка обавита сунчевим зрацима, сјаји се и, ломећи се, лако лелуја у живоме мору, и рекао би она сјенка нема ништа заједничкога са старчевим тешким животом.  Мрсе повуче „напразно“, и замота туњу око трстике.  — Купићете?  — Хоћу, што питате?  — Ча дате! Говоре да сте добар за сиромаха.  — А ви сте се на ме љутили толико пута!  Преко хриди дођоше на жало, до старчеве шпиље. На жалу суше се старе, искрпљене мреже, а чамац до половице насукао се у пијесак.  Старац пође у кућу па донесе комад трака, те на њ наниже уловљену рибу. Низавицу даде Иву. Иво извади новац и хтједе да плати.  — Пуно је! — говори стари и неће да прими.  — Али ја вам дајем из свег срца! —  застиди се Иво, и тиска му новац у руку.  — Није ми драго туђе, узећу ча ме гре! Ето, то је моје, —  и не хтједе више од тога да прими.  — Како живите? — упита га Иво пошто му је платио рибу, и, обзирући се да нађе мјесто, прислони се уз чамац.  Мрсе не одговори, већ мреже купи; а он га очима прати, и опет приупита.  — Живим ка и други ча ништа нимају.  — Биће вам тешко?  — Ни ни другоме боље! Нимам него себе хранити...  — Одавна овако живите?  — Одавна?! — понови старац. Откад сам из свита дошао — биће прико двадесет година...  — И уви јек тако? — опази Иво.  — Увик... и нигда ми ни било од никога потриба.  — А да вам дође до невоље?  — Било је и тога, па, човик може поднит више од иједне бештије!  — Ма треба јести!  — Исто не питам у другога. Пружим се на жало, гледам у море како мала риба велику ждере; куњам по два—три дана, док бог и свети Никола не провиди чакод.  — А ни вам боље било у свиту?  — У свиту?! — понови старац, придржа у руци крај мреже, и погледа га испод себе. — Свуд су људи једнаки. Ви не знате ча хоће рећ’ туђега господара служити!  Старац унесе мрежу у шпиљу, па опет изађе и прислони се уз чамац до Иве. Као да о нечему премишља. Па погледа по мору по којему се повлачи рани сутон.  — Промиће вриме! — рече. Гледајте како се око хриди навијају галебови.  Иво погледа правце тамо.  — Нимате никога од свога?  — Никога.  — А да се разболите?  — Онда ћу умрити! —   одговори равнодушно старац.  Уто изнебуха до њих докотура се вал—самац. Као да се одвојио од пучине; разлије се око чамца; сер до њихових ногу, а враћајући се котрља за собом пијесак и изгуби се у мору. А у исти час из морскога промора чу се мукли шум.  — Почела је плима; ноћас ће пунут’ јужина, опази старац.  — Мени је мило код мора, —  јави се Иво - забире ме и ублажава...  — Море је живот и смрт; како коме. А тако је, потврди старац с увјерењем, — и живот и смрт! Па се огледа уоколо, и часом очи му се уставе на Иву: —  Пођите, смрче се!  Иво узме низавицу из старчеве руке, поздрави га и пође узбрдицом. Хвата се мрак и из увала ноћ долази. Иво иде полако, а свако неколико корачаја ’осврће се на море. У памети му је Мрсе, мисли: „Што ће он сад радити у својој шпиљи, сам, док је сав народ сакупљен у цркви да прослави ови велики дан?“ Па, пошто се ближе примиче селу, осјећа све вишу сјету. А успомене из дјетиња доба јављају се из далека... И дође му тешко; савлађује га туга, и најрадије вратио би се опет к мору, да га оно ублажи и разабере. И душа му се топи у тузи и самилости и испољава се у очима што у простор отворено гледају, као да из њега ишчекују утјеху. На махове и премишља, па му дође да нешто одлучно почне, да наступи прелом... И хтио би нешто... Али сумња у све оно што види, то осјећа, не да му мира, и — иде напријед.  А ноћ је надошла. У њој редовито замире му мисао, и бесвјесно јавља се живот— живот млад, врео, са здравим нагоном, страстима; зар да утуче у заметку оно што је у њему наслагано бесвјесно, да трпи, да се жртвује, а зашто? А шапатљива ноћ тајанствено гласа се, мирише — тражи миловања!  Дође пред цркву. Мирис тамјана и воштанице и кихот раштркане дјеце трже га из снатрења; помисли да причека, да види литију.  Док се чељад пред црквом редала, дјеца су напред истрчала и галамила. Босоног, у црвеној туници, носио је големи криж лугар Крње. Иво се прислони уз зид. Поред њега пролази чељад: младо и старо. Он их све познаје, и жао му је што не види мојих врсника, који су у свијет пошли. Рого, брат лугарев, пјева на вас глас; до њега је стари Анте Рајић, а иза балдахина једва сена штапу вуче отац му. Он, кад угледа сина да стоји на ногама, кретом руке и пријекорним погледом опомене га да клекне. Иво се збуни и бесвјесно даље одмакне. Иза мушких наврве женскиње. Литија лагано се око сеоца креће, и за собом оставља мирис тамјана.  Модрушасти пламен воштанице залијеће се у простор, плане и замире.  Иво стоји на мјесту и гледа за литијом. До њега на махове допире снажна чељадетска молитва: „Јер је велико милосрђе његово!“ Слуша и хтјео би да у себи пробуди замрле успомене. Па се окрене прама расвијетљеноме храму дјетињег му доба, и млаз топлих осјећаја из дубине помаља се.  Али не потраја дуго. Часом и пред очима гледа доље код мора осамљеног старца Мрса, гледа Крњу, у чијим рукама тешки је криж; иза балдахина вуче му се отац; познаје људе и њихов живот; зна за њихово милосрђе, зна из чијих уста диже се вапај. Све му се то мијеша у глави. Па му се учини да се глас Крње и брата Роге одваја, од гласа осталога пука... У осјећају се трну; оставља га и само гануће које он осјећа у свијем појавама природе; а чељад низа село, у вас глас пева: „Јер је велико милосрђе његово!“  — Само да приштедим за пута, вели  доктор Иву — одмах би’ у свијет!  — Куда?  — У свијет, само да ме није овдје!  Уто кроз ноћ чуше се звуци музике, а одмах учесташе ракете лет јети у ведри простор, над морем прама звијездама, и лијепо се чује њихов фијук.  Доктор очито усиљено надуши се смијати, но не рече ни ријечи.  Шетају ивицом морске увале, која се увлачи у копно одмах иза вароши; на махове застајкују као да ослушкују. Па кренуше даље, а кад дођоше насред увале, застадоше, обрнувши се прама расвијетљеној вароши.  Ма да ми је знати што је тај начелник урадио за опће добро, да му славе „десетогодишњицу“ начелниковања? —  рече доктор и гледа прама вароши.  — Учинио је за себе; то је паметније!  — одговори Иво с очитом одвратношћу.  — Ти се шалиш! А мене овакове ствари силно узбуђују...  — Ја те разумијем. Питаш што је урадио за опће добро?Да ти кажем: припада странци коју влада добрим оком гледа, у миру је са државним властима; чиновнике, пригодно пријатељски дочекује и гости, и —  што ћеш више?  — А жуљеви, а сузе сиротињске?  — Ко за то пита! А ја најбоље знам ко је он, замисли се Иво. Па настави: — Чуо сам из уста оних које је љуто уцвијелио, а има их доста... Тобоже он служи мукте, а начелничка част изнаша му више од добре чиновничке плаће. Колико само добива сваке године да очевима тобоже испослује да им синови не буду узети у војнике!  — Ја сам чуо хиљаду најружнијих ствари, —  наваљује доктор. — Је ли могуће да је све онако?  — И горе! Помисли, он не може да у својој кући потроши божићне и ускршње дарове, већ их шаље у град на продају. А то је већ прешло у обичај да му момци што ће идуће године на новачење ускопају и среде винограде. Отимају се ко ће боље; мисле: помоћи ће господин начелник. О камати не треба ни говорити.  — И то је први човјек у мјесту! — с очитим увјерењем да истину говори изусти доктор. Из вароши зачу се снажно викање: „Живио!“, поновно ударање музике и бацање ракета.  — И ми смо криви да тај човјек ради што хоће, — опази Иво. — Зна он да се новцем добијају и пријатељи и част. У четири ока многи ће ти га осуђивати, а послије ће поћи у њега на ручак и — хвалиће га. Гледај само свијета у пристаништу!  Врева народа видјела се у пламену. Сви су се некамо журили, а у хитњи изгледах., ситни и смијешни. Иво се окрете на другу страну прама боровој шуми, откуд је жаморила шапатљива пјесма лако затрешених грана, — и часом гледајући у веру ноћ дође му силно одвратна она слава у вароши.  — Да ми је видјети нашега порезнога пристава! — сјети се доктор. Уживаће да се може у униформи показати.  — Мој ће се судац силно знојити,  — трже се Иво.  — А пристав Балић биће важан. Ма највише ће се истаћи управитељ политичке власти. Сви ће пазити што ће он рећи. Ала су то фигуре!—— смије се доктор. — Сви ће да честитају вриједном родољубу.  — И ми ћемо двојица, — упаде у ријеч Иво.  — Ти си луд!  — Хоћемо, брате! Сутра ћемо га срести негдје у путу. Он ће се први прама нама осмијехнути, и ми ћемо лијепо да му честитамо!  Враћају се полако у варош, застајкују, као да желе да што кашње у варош, стигну.  У пристаништу, испод начелникове куће, још врви свијет. Од вреве одвојила се гомила сељака окићена вином; на махове застане и запјева једну китицу пјесме, па даље креће.  Опћински чауш, дуг, мршав, пушта ракете. Једну пусти прама доксату Ридића куће, на противној страни пристаништа, која тамо и паде.  — Евала, чаушу! — примјети неки сељак из гомиле. — Ала још једну!  Чауш послуша и нанову пусти двије, једну за другом, у истом правцу.  — Навлаш бацају на кућу Ридића, — сјети се Иво, јер није с начелником — опозиционалац је!  — Је ли могуће? — зачуди се доктор.  — Не чујеш како се сељани смију?  — То је срамота! Рећи ћу редару.   — Пусти! — рече Иво, и узбуђена доктора повуче за собом.  По вечери Иво изиђе из куће. Десет сахати избило му пред црквом. У пристаништу још је мало свијета; горе у врху вароши, гдје сељаци стоје, још на махове понеко у вас глас запјева. Кавана је отворена, изнутра жамор се чује, а расвијетљени су и прозори од читаонице, поврх каване. Зрака свјетлости из казане допире преко пута до бродова у луци. А по мору је мрак, у којем се чује шапат с бродова и жуборење мора између шкрапа.  — Није им доста што се цијело по подне играју карата! — помисли Иво, гледајући у расвијетљене прозоре. И дође му пред очи одвратна слика кад предочи себи играче како се зноје и раздражују у овој топлој ноћи, испод ражарене велике лампе.  Пожури да изиђе из вароши на пут што води у његово село. Кате му је јутрос у вароши обећала да ће моћи ноћас доћи на утаначено мјесто. По Ускрсу, она је попустила Ивовим молбама, заведена, како му је једном у шали рекла, сјајем његових очију, из којих је ватра сипала, и састајала се с њим у ували, по прилици на по пута из вароши у село. Али дјевојка није долазила редовито, но ријетко када, и то је Иву често до суза доводило; бојао се да јој се није у чему замјерио. А он је тамо мало не сваку ноћ одлазио, у нади да ће је видјети, а не дочекавши је, враћао се у варош тужан и немиран.  И сада, стрепећи, жури се да што прије стигне, иако зна да по договору неће задоцнити. У путу падају му на памет којекакове ствари из вароши — али само за час. Тако исто не савлађује га ни топла летна ноћ; и сам себи искрено признаде да га ништа толико не занима до ње — те уморне дјевојке која жели да га види да с њиме проведе ову љетну ноћ.  С једнога дијела пута скрене на доњи пут, што је к увалици водио. Кад је дошао близу мора, осврне се, —  полако звиждне.  Поврх њега је густи маслиник; ту се они састају. Испрвице стрпљиво чека и — гледа у ноћ. Иако није мјесец изишао, није помрка — ведро је; звијезде сјају над пучином која се надалеко назире, и по којој су се расуле при другом крају барке — свјећарице... Пажљиво ослушкује, и док нешто шушне, обазире се и гледа правце откуд би имала дјевојка доћи. Али ње нема! Трпљивост га почиње остављати и — узбуђује се. Полагано крочи неколико пута, и онда опет ослушкује...  Сине му наједном у памети: „Ко зна хоће ли доћи?“ И та сумња га мори и узнемирује.  А ноћ пролази... Чека и нада се.  — Није могуће, доћи ће! — рече у ноћ. Па, узбуђен, себи уобрази дјевојку: гледа јој гипки стас што се као срп може да савије, мало узвраћену горњу усницу и бијеле чисте зубе. И осјећа њен засјенути поглед, дрхте јој дуге трепавице, и тај поглед из ноћи упрт је у њ; часом смирен је и упокојен младићком слашћу, и рађа се осмијех на уснама — сјетан замирући осмијех! — Кате! — шапне у ноћ и саме уснице купе се да пољупцем изразе слатки осјећај. Уто дјевојка долази, чује одозго шуштање и ход, испод ногу јој котрљају се каменчићи. Сигурно прилази к њој у маслиник: — Фала ти! — изусти.  — Једва сам се из куће извукла, говори му она задихана.   Сједе на ледини; прама њима као невино дијете лежи море; жамори и кркоће око хриди и шкрапа. У његову душу усели се одједном покој, а млаз љубави и сласти струји му младићким животом. Сада осјећа сву љепоту свјежине и простора, а чини му се да једнолично цвиљење попаца попуњује хармонију љетне ноћи.  — Приповједи ми штогод! —  вели јој и гледа је равно у очи.  — Уморна сам! —  одговори она, и сјетно се насмије. Цили дан примећала сам камење... —  Иво је једнако гледа и лијепо разабире њен умиљат поглед, закриљен дугим трепавицама, и не може да одоли љубави. Гледа је и стиска јој уморну, тешку руку што у његовој лако подрхтава. И, нагнувши се над њу, осјети задах њена простога живота, помијешан воњем земље и мирисом суве траве што је прионуо уз чисто јој лагано одијело.  — Говори штогод! —  понови Иво. — Али ти је жао што си дошла?  — Да ми је жао, не би’ долазила.  Дјевојка наново ућута. А он, држећи је за руку, подаје се ноћи, ослушкује шапат око себе, и чини му се као да сваки њен поједини звук интимно увлачи му се у душу. Па онда зажели да у шапату ноћи чује и звук њена гласа — звук пун хармоније и сјете.  — Како је у селу?  — Као и прво... А да, — сјети се она, — ћер старога Анте удаће се за онога Јелића ча је из Америке доша. А јур је стар!   — А оставиће Јуру? — зачуди се Иво, и у исти час бјеше му жао младића.  — Ето хоће, а није право! Ко би се био од ње надао?! Чинила се је ка светица!  — А што вели стари Анте?  — Али не знате? Стари је Анте у пржуну. Јема извршити шест мисеци. А син му је запао у солдате. Поћи ће на јесен.  — Дакле, то је сигурно?  — Сигурно; говоре у селу да је јур повратила прстен Јуриној мајци. Прекјуче сам је срила на путу, па сам је питала је ли истина ча се говори. „Ча ћу ја бидна!“ одговорила ми је и отишла од мене. Мајка се фали да ће им Американац платити све дуге. Говори да је рекла; „Ча ће јој Јуре? Оно је добричина, неће нигда стећ’ ча је црна под ноктом!“ — Па преврне разговор. — А ча је оно било у вароши? Зашто су ракете пуштали?  — У славу начелника.  — Могућан је он човик! Лако је, ко јема, њега свак части!  Кад је дјевојка престала говорити, Иво осјети у ушима празнину. Чека да опет проговори. Али она обори главу. Он је погледа и пусти да премишља... А његова мисао далеко га носи у овој топлој ноћи. Бесвјесно себи уображава пусте морске обале. Проживјети с даном и ноћу, у сунцу у шуми, у заклоницама и на морскоме жалу... гледати отворено у очи животу...  Снатри и једнако погледа на дјевојку, па, опазивши да она клима главом, прекиде снатрење. Часом ослушкује њено лако дихање, па је ухвати за руку. — Ти дријемаш? — Она се прене, и, растворивши очи, погледа га као у чуду: — Мени је доста да тренем! —   јави се дјевојка, у тили час посвема будна.  — Спаваш, к’о да ти није код мене мило?  — Како није! Оволико ча и јемам сласти у животу!  — А Петар? једва чујно изрече он. Дјевојка не одговори.  — А Петар? —  приупита он.  — Немојте ми о њему говорити! — умилним гласом одговори.  — Још га волиш?  — Док будем жива.  — Онда зашто долазиш к мени? — опази он заједљивим гласом. Али одмах преврне: — Иди к њему кога љубиш! Иди!   — Не мучите ме! — одговори она тужно иза краткога премишљања.  — Иди слободно! — понови он, с очитом вољом да све сазна.  — А гдје је Петар? — бесвјесно изусти дјевојка.  — Наћи ћеш га!  — Неће ме!  Ућута часом. Па смисли се и изнебуха рече:  — Не могу живити без љубави, а говоре да је то срамота за дивојку. Ча то хоће рећи? . .  Иво гледа у њено ноћу закриљено лице и часом премишља о њеној природи, па је упита: — Је л те Петар волио, ко ти њега? — Зар ја знам!? Он није говорија ка ви. И насамо мало смо се састајали. —  Па диже главу и погледа у Иву: — Увик ми се чинило кад би’ га видила да ми јема ништа велика рећи, а нигда те велике ричи нисам дочекала. А пуно сам жудила! И то ме мори. — А познајете ли га ви?  — Познам, лијеп младић!  — Носија је у себи ништо тешка; наоко бија је ка тромаст, —  прослиједи Кате, с очитом вољом да о њему прича. — И замишљен је био... Држао би ме за руку, па би се никуд загледа. Ја би му чагод говорила, а он ка да ме не чује... Задњи час, прво растанка, изненада јаче би ми стискао руку, осичено ка сикиром река би ми неколико ричи. Ајме! Те задње ричи — те ричи продрле ми ка стрила у срце... И сада када их се ситим, липо им чујем глас... Чини ми се да га видим, онако уморна, тешка пред собом; запахњује ме његов мушки задах... И онда нисам господарица од свога живота.. Ма пустите! Стид ме ја!— прекиде дјевојка говор.  — А да си с њиме зачела? — упита Иво просто.  — Било би боље... Не би ме оставија...  — А зашто долазиш?  — Оставите! — прекида га она. — Мучила сам се свакако. Мишљу сам гришила, док нисте ви навалили. И онда, мислила сам на њ.  — И није ти жао?  — Не!— одговори она одлучно и прислони главу на њ. Пукло ми је пред очима: зашто да гине моја младост? Коме је од тога корист?  — А како живе друге дивојке?  — Не знам ја. Нимају потрибу од човика. Јема их па не мисле друго него за јиће и спање. Млака им је крв. А мени је никако потриба да ми човик заповида...  Изнебуха лахор с брда затресе лагано гране, и с мирисом љетне ноћи носи собом свјежи шапат звукова; дотаче им се косе и лица; прође поред њих и пожури к мору да се на њему ојача и заструји јачим животом.  Лахор их успављује... Дријемајући, ослушкују једно другоме откуцаје живота, трзаје руку; но свијесни су себе и не предају се сну. А мјесец, као да га  је онај лахор пренуо, изилази иза брдина, лијепо пушта своје зраке што дрхте над пучином, одбљескују се у њој и провлаче се кроз маслиник. Допру и до њих и расипљу се даље и даље... А ћук је замукао, и једнолико цвилење попаца постепено замире, и још се само из даљега чује..  — Кате!  — Зар свиће? — пренувши се, сањиво изусти дјевојка.  — Изишао је мјесец!  — ’Ајдемо прво дана!  Обоје се диже.  Иво гледа у море, у мјесечину. Она стоји до њега. Хтјели би једно другоме још што рећи, и тешко им је растати се. Стоје, као да нешто ишчекују. ,  Уто, озго из села, чује се чељадетско дозивање, и живо зарже.  — ’Ај демо! — јави се дјевојка.  — Није друге, ваља ићи! — трже се и Иво. — Дођи и сутра.  — Ако будем могла..  Па се часом ћутке гледају и— пољубе.  Дјевојка крене кроз маслиник навише.  — Кате! — јави се Иво, кад је одмакла неколико корачаја.  Она се обрне:  — Збогом! — изусти он.  И стоји као прикован на мјесту докле год чује њен ход, шуштање одијела и котрљање камичака испод ногу јој. Па полако изиђе на пут.  Мјесец је освојио ноћ и његова се свјетлост умирила на пучини и сакрила пламен барка—свјећарица, и на земљи прострла се испод маслиника као разапета мрежа. Иво, кренувши, сваки час застајкује: као затрављен је задахом и шапатом ноћи. Одвојитија мисао тешко му се уобличује: тек што се зачне, расплине се по далекоме простору и у њему се утапа; он не осјећа сама себе, и никаква свакидања брига не мори га; успаван је хармонијом шапатљиве ноћи.  Код првих кућа трже се и пожури у пристаниште.  Бродови у луци љуљушкају се. С палуба чује морнарско тешко дисање, а на једноме овећему броду два су морнара већ на ногама; протежу се, зијевају, а гледају на море. Иво пође прама мосту што задире дубоко у море.  Посматрајући морски продор, на први мах и не осјети да мјесечеве свјетлости поступне нестаје, а мјесто ње да се с истока јавља освит дана.  И нова, живља свјетлост са лаким повјетарцем долази од онамо, преко помодреле пучине, смјежура је и лако заљуља бродићима у луци.  — Свиће! — помисли Иво.  И из вароши чују се гласови, капци се растварају, пијевац негдје на махове се јавља, а уз одмјерено ударање весала журно у луку плови рибарска лађа.  А на мосту, усред мора мирно је!  Не спава му се; већ осјећа да га млитавост оставља и нови млаз увјежине да му животом струји... И сунце гране; испрвице споро, чисто неодлучно расипљу се његови свјетлаци; часом дрхте и заиграју на пучини, па пожуре с другога краја к њему, засјене му очи и, часом ојачани, обасуше својим сјајем један дио вароши. — Тек што се помоли, грије! — помисли Иво и осјети да је навијештени дан дошао и собом донио сунце, љетну љепоту и — јаву у животу!  Иво, враћајући се у варош, срета тежаке што у поље на радњу одилазе. Сјети се уморне Кате и падну му на памет њене ноћашње ријечи:„Ово је ча и јемам сласти у животу!“ И искрено је сажали. Па се бесвјесно устави код тројице морнара, пред Ридића  кућом.  — Оно су ноћас изметинама избрљали, окаљали, — вели један, и посматра закаљану таблу агента Ридића.  — Сигурно ноћас! — помисли Иво, сјетивши се синоћне славе; и с одвратношћу премишљаше како је могуће некоме пакостити у онаковој ноћи.  Пробудивши се око десете, пожури у уред. Од несна је узбуђен и хитар. У ходнику суда срете се са начелником.  — Фала свима! — похита начелник с насмијаним лицем у сусрет му и пружи му руку.  — Молим — одговори Иво, дотакнувши му се руке и збуњен улегне у уред.   Око подне дође Ридић у суд да се потужи што нема мира у својој кући; нађе начелника у казненоме одјељку.  — Ја га у то не улазим, — извињава се кад је Ридић изишао, и рече озбиљно онима што су у соби остали: — Народ је на њ огорчен, па што ћу му ја!  А Иво не може да усретсреди своје мисли у службеноме послу. Он гледа кроз прозор у љетни спарни дан; немиран је и узбуђен; чежња, силна чежња за новим свијетом и простором савлађује га. Али у истоме часу осјећа терет друштвених верига и, као кроза сан, слуша стругање пера по хартији старога, погрбљенога дијурнисте, што као зла слутња пред очима му стоји, и гледа деље, кроз прозор напоље.   Пред јаматву Иво је пошао кући на допуст. Отац му поручио да дође, јер га је усред љета костобоља мучила, а брат му Марко није могао да напусти на страни трговину с вином.  Једнога поподнева разговарао је с оцем о дугу старога Анте Рајића, и чекао да дође Јелић — Американац, јер он му бјеше оцу обећао да ће за старога Анту подмирити дуг.  — Све ће враг однијети! — љутио се шјор Лука, преврћући карте. — Срића да је овога бог намирио, јер од старога Анте...  — А плаћа ли камате? —   прекиде га син.  — Јур три године није да ни солда... А ча му могу? Да му земљу метнем на инканат, па да остане на мени, ко ће ми је радити? Ето, све ча ваља бижи у Америку... Лако је прво било; прода би је пошто хоћеш!  Стари се очито љути, и види се: мука му је у животу; а кад пође да што дохвати, једва за собом вуче ноге и увијек се банка једном руком држи.  Син гледа оца и чуди се како досада није примјетио да је тако у животу спао: подваљак му празан виси, лице му потамнило, а набрекле жиле на челу отскачу, а очи као да се гасе.  — Ваљало би да се не љутите за сваку малу...  — А ко ће управит’ послом? Матер је за ништа! ...  Они се у граду погосподио... Ти не можеш, па ко ће?  — За поље имате наодара (надстојника), а дућан затворите! — рече одлучно Иво.  — Фала ти, господине мој! — презриво изусти шјор Лука. — Ти би ме липо свитова. — Знам ја како ће бити кад мене нестане! — А ја к’о товар ради и трпи, и распни се, све за вас! Па да би знали уздржати! — Да затворим бутигу, — понови јаче стари, — а не знаш да ми је она дала живот, — живот, знаш ли?  Па преврне разговор: — Ма хоће ли доћи ти блажени Американац? — Дану, види на врата!  — Доћи ће, — вели Иво.  — А ја га и не познајем, — и пође к вратима.  — Познајем га ја! Овде је бија ништа и од никога, да му се било најист пуленте. А сада, видићеш га, прави господин; зову га шјор, а и право је кад јема! Говору да је учинија пришли’ двадесет хиљада фиорини...  — Биће овај што иде, —  рече Иво, обрнувши се к оцу и остаде на вратима.  Иво се одмакне и унутра униђе Американац Јелић. Кад га је стари угледао, с натегом се диже и поздрави га срдачно.  — Пођи, реци матери да донесе каву! — рече Иву.  — Бене! — одобри Американац. Попио сам једну, ма не смета... Баш сам се наспавао! и, теглећи се, зијевне.  — Сједните! — понуди шјор Лука.  — Фала! Драже ми је стати. Дакле, да свршим посао... Но да, мали посао!  — Чекајте док дође кава!  — Свеједно, ја сам вичан све брзо посвршавати. У Америци то иде; уно, дуе! — Говори нагло, шета се укочено по дућану, и сваки час кашљуца.  Иво га са чуђењем посматра. Гледа му црвени прслук са дебелим, златним ланцем, о којем висе комади неиспрана злата, а кад је пружио руку да дохвати каву, опази да су му прсти од прстења као позлаћени.  Испије каву потежући у се, као да срче јуху, и тако му црномањасто набрано лице добива смијешан израз, и једнако стој и укочен.  — Дакле, како је са старим Антом? — упита шјор Луку. Па извади укусну кутију за цигарете и извади из ње једну. — Молим! — и узе из руке од Ива кутију шибица којом се он бесвјесно играо; извади шибицу, махне њоме о банак и припали. Шјор Лука премишља и пребире карте.   — Ево конвенцијуна за шест стотина фиорини!  — пружи му га, — а двиста фиорини биће на либру.  — Фала! Но не треба да се мучите. Кад пусте старога Анту, поћи ћемо у варош у нотара.  — Ча је од нотара потриба? — опази стари.  — Браво! Дакако! Не бацам ја новац тако! Његов дуг прећи ће наме, а ја ћу се укњижити. Дакако.  — То ће још проћи вримена, а ја не могу чекати...  — Молим, кад сте досада чекали, можете и још.  — Бићете плаћени... Па се окрене изнебуха Иву и окрене разговор. — А млади господин свршио је закон? Чуо сам... лијепо! — Држи руке у џеповима и нагнувши мало главу  осмјехну се на њ: — Лијепо! И у Америци има доста паметних људи! Дакако!  — Сигурно! — једва изговори Иво, и осјети да га нешто голица на смијех. Па да му се у лице не насмије уздржавајући се пође у други крај дућана и гледа у наслагану робу. Американац се окрете и пође к вратима. — Мала, —  јави се наједном —  мала! Но, дођи амо! Не бој се!  У дућан униђе кћи старога Анте. Иво одмах упозна бившу Јурину вјереницу. Она се очито застиди — црвени.  — Залуду, допада ми се! — вели шјор Луки.  — То су ваши посли! — одговори он нехајно, увидивши да се посао неће тако лако свршити како је мислио.  — Чим се оженим, —  продужи он, поћи ћу у варош, отворићу мали хотел... Толико да се прође вријеме... Овдје је силно досадно!  Па се као замисли, и упре прстом у чело: — Овдје се мора човјек насилу оженити... Блажени велики градови!  — Дакле, чекаћемо док стари Анте дође! —  рече стари замишљен.  — Дакако!  — А не би могли и без њега? Ви ми исплатите, ја вам потврдим, па мирно!  — Никако, док он не дође!  — Онда, зашто сте долазили? — опази шјор Лука нестрпљиво.  — Да знам колико је. Фала, фала!  — Ја грем ћа! — рече стидљиво дјевојка, кад јој се Иво приближи и хтједе да нешто рекне.  — Addiо! — поздрави Американац. Па се окрене дјевојци: — ’Ајдемо, да! — и изиђе из дућана.  Иво похита на врата, и гледа за њим; иде неколико корачаја пред дјевојком, обазире се и нешто јој као узгред рекне, а држи руке прекрштене отрага испод крила дугога жакета и једнако та два крила, идућ’, надиже.  — Прави господин! —  рече Иво оцу, и не може да се уздржи од смијеха.  — Јема, па може! — одговори шјор Лука озбиљно. Па настави: — Данас новац јема душу, знаш ли ти то? А боље би било да то знаш!  Предвече, на шетњи у пољу, Иво је ишчекивао Кату да се с њоме поразговори; знао је да ће ондје наљећи на повратку с града. Уставио се код црквице светог Николе, између винограда, и, подајући се својим мислима, посматраше родно поље и сељаке што се из поља кућама враћаше.  Уто к њему приступи Пилат; подиже фес с главе, и тако гологлав пред њим стоји и погледа га: — Немојте ми замирити, —  вели, — све ћу вам приповидити; ка да се исповидам!  Иво гдела у његово црвено лице са плавим пјегама и у чуперак косе, уредно очешљане. — Метни фес на главу, метни! А што ћеш ми причати, знам све! ... И опет, не могу ти помоћи...  — Знате како други говоре! —  одговори он и метну фес на главу.  — Сам си крив!  — Пустите да вам укратко прављам! Остара сам у радњи, а сада ништа немам. А све моја луда памет и рђави људи...   — Знам, дао си другоме у руке своје труде, — пресјече Иво.  — Нисам могао сам радити, а болила ме душа да продам старину. Ето, говорите да знате; дао сам поље под закуп Роги, за сто фиорини на годину. С тим новцем дангубио сам, продајући ситне ствари под мурвом. Видили сте и сами и задивали сте ме, ма не смета. И ето, да бог поможе! Кад је прошло пет година, — ма слушајте, молим вас! — дође она сотона к мени.  — Хоћеш господовати! — говора ми.  — Не ругај се!  — Ни ту руга. Да учинимо погодбу: ти мени запиши све ча је твоје, а ти да господујеш. Нимаш друго радити, већ да јиш и пијеш, и да чакод радиш, да ти приме прође. Ја сам примишља... Ма ча ћу вам дуљити, кад ионако знате! Учинили смо карту код нотара, а ја се приселим у Роге. У за час сам то учинио! Прве дане, помози боже; после све горе и горе, док ме није почео и гладна држати. А прими ми постељу у шталу, код бештије! Онда ја хоћу да разбијем погодбу: сваком своје, па мирно! А да, неће он ни да чује: „Овако је у погодби!“ — говори.  — Зашто га ниси одмах суду тужио? —  опази Иво.  — Нисам, трпија сам. А јема сам које солдо, па ка мислим, остаћу у кући, а кренућу се сам, дангубећ’, око оне ситне робе.  — А земље си пустио?  — Пустио! — Па ће живље: — Ваља рећ’ право, је сотона! Ма липо рали земље; дика је погледат’ како је уредио оно моје сиромаштине!  — Пошао си, брате, надуго, —  рече Иво нестрпљиво.  — Одмах ћу свршити! Како знате, продава сам толико година под мурвом, и тим се хранио, па никоме ништа, док ни доша ови нови управитељ. Једно јутро видим једнога човика, онако к’о и други бољи, и пита ме ди је кућа баш вашега оца. Покажем му руком прама улици.  — А не би ме к њему повео? — упита ме.  — Не могу. Видите ово робе, па се дине бојим...  — Поведи ме!  — Не могу.  — Не познајеш ме?  — Не ја.  — Добро, познаћеш, — рече ми одилазећ’, и смије се на ме.  — Би ли вировали? Посли неколико дан’ зове ме прида се и осуди, знате на који начин, — зна све село — на четрдесет фиорини мулте (глобе) и да не смим више продават’, јер нисам платио нику ташу —  ча ја знам...  Иво је све ово знао, те је нестрпљив слушајућ’ Пилата; а већ и сутон пада, Кате би имала наљећи, па се обазире уоколо.  — Нима никога! — опази Пилат. Него свитујте ча да  чиним! Ча ми год речете, неће нико знат’, за цили свит!  — Вјеруј, не знам ни сам! Ваљало би да нађеш адвоката...  — А пинези, ди су? Ја већ не могу одникле добити! Видите и сами, —  и погледа се низа се. — Него, свитујте ме!  — Видићемо други пут, — наједном, узбуђен, пресјече Иво, угледавши Кату поврх пута. — Нимам сада вримена! Збогом! .  Па, не сачекавши других Пилатових ријечи, остави га и пожури прико поља да стигне Кату.  Сутра ујутру, у хитњи, Иву отац позове у дућан.  — Ево ти писмо, па ради ча хоћеш! Ја се не могу макнути.  Иво узме писмо у којем оцу му јавља главар из доњега села на мору да је јутрос изненада са финанцијалним паробродом пресвијетли господин гроф стигао да службено обиђе цијели оток и да ће сигурно око подне доћи горе у село.  — Ја их не знам причекати! — прочитавши, рече Иво. — Није ми мило!	 — Ча побогу!. — пресјече га отац у чуду. Не знаш их причекати? А ча си онда учио? Није него твоја линост! Ваља их причекати. Пој прида ње, — рече мирније, — а ја ћу јавити попу и мештру!  — Зашто долазе? —рече Иво зловољно.  — И њи’ ће когод слават’! Ча им је брига, проћи ће вриме! А плаћа им гре. Ма ча је корист, ваља их дочекат’! Пред подне, Иво, у црноме одијелу, изиђе из куће и крене правце к својему селу да, мјесто оца, причека владинога достојанственика; у путу мислио је што да му рече и како да га поздрави. Подне звони, а он још чека, почело му се досађивати; хтио би да се врати, али не може ради оца. И љути се, мисли: „Зашто долазе усред подне, кад је доба од обједа и опочинка?"  С вишега, откле се видио добар комад пута, угледа друштво гдје полагано на мазгама иде узбрдицом. Помисли: проћи ће и по сахата док обиђу све савијутке! Срећа, те је сунце за облаком, а дува свјежи југ што кишу носи, па није врућина. По пољу мало је кога видјети: тежаци потражише у подне заклоницу да се одморе. Чекајући их, осјети да је гладан, па уљегне у ограду да убере грожђа. Млад виноград, у напону снаге, модри се као море. Гроздови пуни, обилати окитили лозу и одвојили се од лишћа, да потраже сунце и свјежину. Убере био грозд и — слатко зобље. Тако ишчекује друштво у винограду. А уоколо не чује се чељадетскога гласа; али свеједно у њему се одазивају гласови пунога дана; ослушкује и гледа у сјенке облака што се, гоњене од вјетра, пољем нагањају; а једна голема сјенка, даље, усред поља, застрла је земљу и не миче се. Занесе се у снатрењу, па тек као у сну осјећа зашто је дошао.  Уто друштво на мазгама изби на равницу. Он се трже и погледа пред себе. Није познавао владинога достојанственика, а сви су одјевени у просто грађанско одијело, па се скањива, обазирући се на друштво, да му га неко покаже.   Обазирући се, падне му поглед на једнога јахача у коме упознаде свога знанца са свеучилишта. Овај му значајно кретом главе показа на њ.   Иво приђе к њему; кад наједном мазга наперила уши, узвијерила се, и, жестоко дахћући, трза се из руку гоњача, који је чврсто за улар држи.   Његова пресвијетлост очито се престраши, па збуњено руком маше да Иво отступи а невична јахању, на високоме самару са блазином, неспретно на њему клима.  — Држи! —  повика Ивов знанац гоњачу с изразом велике бриге у лицу, и у тили час сјаше с мазге; но како је и он невјешт јахању, заплете му се нога у праћу и, посрћући, једва се уздржа на ногама.  — Пустите ви, — рече равнодушно гоњач, —  док је у мојим рукама, нимајте страха!  Гоњач мазгу умири и с другом двојицом господе поможе пресвијетломе господину да сјаше, и тако његова пресвијетлост са свом помњом ступи на земљу.  — Нисам се престрашио! — рече, рукујући се с Ивом.  Тада Ивин знанац претстави му другога господина, угледнога политичкога чиновника.  — Ми смо у путу нашли хлада, па смо се заложили и одморили, — рече тај господин, висок, плав Немац, с особитим њиховим нагласком. Па се обрати Ивину знанцу са свеучилишта: — Исплатите гоњаче, па нека иду куд хоће! Његова пресвијетлост одавде ће пјешке, ионако је равно.  Док је Ивин знанац плаћао гоњаче, политички чиновник извади прегледну војничку карту, па гледа у њу. Нада њу се надвири и владин достојанственик.  — Ми смо близу села, —  рече тихо, и погледа у Ива. — Да, пресвијетли!  Па онда, разгледавши уоколо: —  Све је голо, — изусти као за се брижним глађом. — Ипак могло би се пошумити оно земљиште, и показа кретом руке на стране од поточине:  — Оно је, пресвијетли, приватно земљиште, — опази Иво. — А људи не могу ни да поља раде, акамоли...  — Ништа за то! — пресјече га. —  То је њихова корист! — Па се обрати к Ивину знанцу: — Молим вас, нека вам господин по мапи каже како се зову оне стране, па забиљежите! — На послух! — одговори он и похита да удовољи налогу.  — Видите, треба убиљежити, друкчије се заборави, —говори тихо Иву. — И преврну разговор: — Дакле, ви сте дошли мјесто оца? — Фала вам пуно! А, друкчије, рекосте да сте чиновник?  — Да, судбени вјежбеник.  — Тек сте почели каријеру! —  А сада, ’ај демо! — Господа скидоше са себе мантеле, па их предаду једноме финанцијалноме стражару, који их прати у путу; он иде пред њима, носи мантеле и котарицу о руци, из којих вире грла зачепљених скленица.  Иду полагано, набадајући се на кишобране.  — Па што је ново у селу? — на њемачко ме језику упита Иву његова пресвијетлост.  Иво се збуни: — Ништа нова; живе се рђаво као и обично! — говори, а отеже, тражећи ријечи да се лакше изрази на туђем језику.  — Није баш зло, како се говори! —  примјети политички чиновник. — Видите како су виногради родили! — и часом застане, посматрајући преко пута сазри јело грожђе.   Једнако у путу друштво застајкује.  — Видите! Штета што није све обрађено! — сјети се пресвијетли господин, гледајући њиве и ледине, и показа руком на нешто необрађене земље.  — Ваља да неколико година тако лежи, да земља опочине. Међутим треба народ и паше за живо! —ослободивши се одговори Иво:  На њиви пасла је живина, па, уочивши толико непознатих људи, узврпољила се, а једно магаре подигло главу, искезило зубе, и живо се разревало; однекуда друго се одазове, и оба сложно реву.  — Далматински лавови! — насмија се његова пресвијетлост. А господи допаде се досјетка, и с осмијехом придружише се изразу лица свога старјешине. Уто звонар, коме је било наређено да пази са звоника кад се господа помоле, свечано заслави у оба звона, а у исти час пуче и неколико прангија, једна за другом.  — Није требало! — опази владин достојанственик. — Ја сам дошао да, колико буде стало у мојим силама, помогнем народу, и зато ништа не тражим... Није требало! — понови и крочи боље, као да га весели звук звона на то нехотице нагони. Друштво часом застане да прими поклон од младога учитеља, који, збуњен, приђе к њему, и у хитњи навлачи рукавице.  — Вашој пресвијетлости понизно се пристављам, и узбуђен нејасно каза своје име.  — Фала! Колико имате ученика у школи?  — Око... да, око двадесет... Сви су на окупу.  — Најпрво ћу походити цркву. Има ли каквих  знаменитости?  — Стара црква... Господин жупник чека.  Док је његова пресвијетлост говорила с младим учитељем, Иво приђе своме знанцу да с њиме измијени неколико ријечи.  — Послије! —  шапне му он, у неприлици; и, уозбиљивши се у лицу, крене главом, показујући на пресвијетлога.  Тако истиха разговарајући, друштво униђе у село; с кућних врата жене их очима прате, и покоје дијете,  на путу, за њима гледа.   На црквеним вратима дум Фране у свечаној вести причека их. Поздрави владина достојанственика бираним ријечима, истакне потребу припомоћи са стране владине за поправак старе сеоске цркве, још из млетачке добе, и, шкропећи пред њим светом водицом, уведе га у цркву.  Његова пресвијетлост клече на одређено мјесто, ћилимом застрто; за њим клекоше и друга господа, и тако прође неколико часова у скрушеној молитви. Послије жупник показује напрашене слике на олтарима, па их поведе иза олтара да виде црковна, мисничка одијела.  Његова пресвијетлост помњиво разгледа и пита то и оно, па тумачи и приповиједа каквих је он све одијела видио по својим званичним путовањима.  — Сиромашни смо! вели дум Фране умиљатим гласом. — А, ако ћемо право рећи, за једно је село дика лијепа и богата црква! Могли би помоћи, пресвијетли...  — Видим... Наравно зато сам и дошао; али, вјерујте ми, — и погледа у жупника, — има и сиромашнијих цркава од ове. Ма видићемо.  Из цркве махом иду у школу. Деца укочила се као окамењена; нико ни да оком трене. Учитељ се клања и узмиче на све стране да у тијесну коме од господе не смета.  Пресвијетли господин сједе за учитељев сто. — Да видимо малко ваше регистре! — рече тихим гласом.  Учитељ извуче главни регистар, обложен у чисту хартију, и стави га преда њ.  Док је пресвијетли помњиво прегледао по регистру, преврћући странице, Иво га посматра. Мален је, па му је глава поред самога стола, и учини му се као да је одвојена од трупа, а загасите тамне очи и мали шиљаст носић дају лицу изражај у исти мах и смјерности и лукавости.  — Прилично похађају, — рече, констатујући факат. Па онда, неко вријеме замишљен, помњиво гледа у неку рубрику; дотле сви ћуте и гледају у њ.  — Видите — јави се, и показа прстом учитељу, — у ову сте рубрику погријешно унијели изостанак.  — Варате се! — одговори хитро учитељ, увјерен да није погријешио, и хтједе да протумачи ствар. Али његова пресвијетлост у исти час задивљено га погледа, затвори регистар, и нагло се диже. Сви са стрепњом гледају сада учитеља, сада његову пресвијетлост. Уто изнебуха униђе у школу начелник и политички управитељ из вароши.  Управитељ, у потпуној униформи, редовито закопчан, укочио се пред владиним достојанствеником и поздрави га по војничку, с изразом лица које исказиваше силно поштовање и стрепњу пред својим старјешином. Иво га посматра, чуди се: блиједо лице, дошло је блијеђе но обично каквога је он гледао у суду; црна му брада дрхти од узбуђења, а усне се скупиле; само црне, големе очи, испод облога клобука, не могу да се смире; не може да њима заповиједа, једнако као да у њима тињају притајани пламичци.   Претстави, у својој понизности начелника који тога часа стаде да се тужи на невољно стање повјерене му опћине.  — Није требало да долазите! —  опази његова пресвијетлост, иза обичне жалбе начелника. — Ја ћу још вечерас у варош. Но, фала вам свеједно, тако ћемо заједно!  Из школе, ојачано друштво крене у жупников стан.  — Нисам се надао толикој срећи! — ускликну дум Фране, усхићен од весеља, дочекавши их на кућноме прагу. — Изволите!  Његова пресвијетлост сједе на полтрону, у чело стола; за њим, обазирући се један на другога, посједаше и други.  — Сједните, молим вас! —  понука жупник господина управитеља, опазивши да још стоји на ногама.  — Фала! — рече он, и баци притајени пламичак из очију на свога старјешину.  — Сједните! — чу се његов тихи глас.  Друштво пијуцка добру стару вугаву и о којечем разговара.   — Молим, господине жупниче, матицу умрлих и рођених од прошле године! — наједном се јави његова пресвијетлост.  — А читао сам о уређењу потока, о грађењу путева... и што ти ја знам, да се спријечи исељивање.  — Биће и то, ма ти знаш како је у једној уставној држави: треба да свака ствар дозрије и прође кроз руке надлежних фактора.  — Дакле, опет ништа!... —рече Иво нестрпљиво. Бог зна!... Ма оставимо то!... Но кажи ми како си? — Ето видиш... к’о на селу. Но ти ми чисто изгледаш к’о да су те из кутије извадили, — рече Иво, и гледа га од пете до главе. Упаде му у очи мали шешир, мал’ не без крила, сако, што му је окомито, не правећ набора, падао низ мршаво тијело и жуте докољенице, у којима је изгледао к’о да је спућен.  — Што ме гледаш? Знаш да је мени увијек било мило лијепо се носити. А ужасно се на одијело троши, немаш појма! Срећа, де ће ме, зафаљујућ’ пресвијетломе, ова комисија окрпити. Ма пожуримо! — прекиде говор, опазивши да су господа поодмакла. Затекоше у говору његову пресвијетлост гдје тумачи о лову на тетријебове, на којем се он једном нашао у штајерским шумама, у друштву са особама високога сталежа.  — То је интересантно! — ускликне Ивов знанац кад је од начелника сазнао о чему је говор, намјести боље златан цвикер и, оставив Иву, примаче се ближе са љубопитним изразом у лицу.  Тако у говору подоста су од села поодмакли. Иву је већ досадно, хтјео би да се врати; и помисли да је своју дужност извршио. И вруће му је, јер је вјетар попустио, па сунце из танкога облака грије. Опази да је и другима врућина, особито дебеломе начелнику, с чијега је лица зној једнако капао, а на лицу његове пресвијетлости опажаше се да му је досадно и да је од врућине и умора изнемогао.   За све примијети да господин управитељ једнако иде укочено, у потпуној, тешкој униформи. То је наједном упало у очи и пресвијетломе господину: — Господине управитељу, можете се откопчати, биће вам вруће! — рече, обративши се к њему.  — Фала! — одговори он, поздравило војничку и отпучи свих шест путаца на „Flottenrock—u“.  — Можете скинути и рукавице.  — Фала! — понови он, и скиде са руке своје бијеле рукавице, па их објеси о балчак златне сабље, и — иде укочено напријед, а сабља му цука по путу. Иво се чуди и дође му да се смије, и погледа у очи господина управитеља. Он издржа наоко равнодушно поглед, само што се Иву учини да му очи живље плануше, а лице му дође блеђе.  Иву је све више досадно и тражи начин да то жупнику каже, па кад му се поглед сукоби са његовим, намигне му у знак да би вријеме било да се поврате. Али се жупник учини невјешт.  У путу иза себе чуше трку живога. Гоњачи, што су гонили вино на море, јашећи на мазгама, враћају се, разиграни шаром и вином. Господа се натисну уз ивицу пута, с једне и с друге стране. — Видите, какав је то ред, господине начелниче! —  опази господин управитељ и погледа на свога старјешину.  — Бештије, опијају се, а сутра ће цркавати! —одговори начелник.  — А камо ли невоља! — осмијехне се пресвијетли господин. Па настави: — Збиља, овај народ нема реда. Гледајте колико поразбацано Стијена лежи на новоме путу, — и показа прстом на некоје. И, не чекајући одговора, издвоји се из реда, погне се полако, подиже један повећи камен и постави га на зид ограде, па онда брише прах са рукавице.  — Пресвијетли! Видите колики је ови! — јави се господин управитељ, држећи у руци подигнути камен.  — А ови је и већи, — једва подиже свога Ивов знанац и пренесе под очи његове пресвијетлости да га добро види. — Браво! Ето, да тако свако ради, — опази пресвијетли — цеста би била увијек чиста...  И одмах се обрати господину управитељу, који у шили час постави се по војничку. — Видите, ваља особиту пажњу посветиш тому да се народ приучи реду... За то је био на своме мјесту господин поглавар Пахер.  — Гдје је он сада, ако смијем питати? — упита господин начелник и надода: — То је био вриједан чиновник; он није праштао или плати глобу или у затвор! — У Бечу је. Он ће сигурно ових дана добити наслов и карактер ц. — кр. дворскога савјетника!  — Наслов и карактер дворскога савјетника! — понове чиновници, зажмиривши, мал’ не истим гласом и с истим изражајем удивљења у лицу.  — Да, он то и заслужује! — потврди његова пресвијетлост.  Па, пошто се сигурно и њему досадило, и од умора није му мило да на упите одговара, обрати се одлучно к оној тројици из села: — Али, господо, можете се повратити! Иво једва дочека и примаче се да се опрости.  — Могли би још мало, — умиљава се господин жупник.  — Фала! Али не треба. Ми ћемо полако напријед. Дакле, господо, још једном фала!  Његова пресвијетлост пружи руку жупнику и Иву, подиже шешир и наклони се учитељу, и тако се с њиме опрости. Господин жупник хтједе да још једном у задњи час препоручи за поправак стару цркву из млетачка доба, али његова пресвијетлост очито уморна, мјесто одговора, лако се наклони. — Ево ти — на растанку, у хитњи се примаче Ивов знанац к Иву, — да ми знаш адресу, — и пружи му своју фину карту—посјетницу, и нагло се одмаче. Иво погледа у њу: Johann Кutschewich k. k. Statthalterei Conceptspraktikant. Још једном је погледа, и—  баци посјетницу преко пута у виноград.  — Мени је већ додијало, — рече, кад су поодмакли. — Гладан сам!  — Нисам ни ја обједовао, па се ипак осјећам добро, — опази дум Фране.  — Јер се ти надаш поправци цркве, — насмија се Иво.  —   И надам се!  — Вама је лако! — јави се млади учитељ, који је цијелим путем ћутао. — А ја се љуто преварио јутрос у школи. Чули сте, рекао ам му нехотице: „Варате се“! — Говори и таре зној с лица.  — Па, он је погријешио! — опази Иво. — Свеједно; наљутио се.  — Немојте о томе ни говорити! — насмија се Иво.  — А зашто је вама обојици пружио руку, а мени не? изусти с увјерењем узбуђен учитељ, и забринут надода: — К врагу, зашто је и долазио!  — Ма зар да се губи у такове маленкости? —зачуди се Иво. — Биће у хитњи да му се омакло, па вам није пружио руку.  — Е, ко зна? — сумњиво крене главом господин жупник. — Зар ми знамо ћуд онаких људи?  — А што су они? — плане Иво.  — Лако је за вас, — рече учитељ — но мене је сигурно забиљежио!  Сва тројица примичу се селу, ћуте и — зноје се. Иво погледа на сат. — Већ је близу три уре! — рече зловољно.  Пред селом прама њима тече на мазгама други гоњачи. Све онако у трку, веселе се и кликују.  — Достигнуће пресвијетлога, —  опази жупник, забринут. — Нека достигну! Мени их је мило видити веселе. То им је све! — одговори Иво равнодушно. — Лако је њима! — потужи се млади учитељ. — Бар се никога не боје!  — Пустите, неће вас објесити! — одговори Иво, ради учитеља чисто озловољен.  Под зиму, за кишљивих дана, Иво је ријетко одлазио у село. Тако састајање са Катом бијаше све то рјеђе, а у задње вријеме посвема престаде, јер брат Катин, Цирило, заљубивши се у своју сусједу, не избиваше из села, већ је налазио радње код мјесних посједника.  Иво није могао да заборави дјевојку, али пошто је био увјерен да му је она једнако наклоњена, задовољаваше се да је види и да с њоме прозбори неколико ријечи, увијек надајући се да ће доћи пригода да се опет насамо састају. Једнога јутра угледа је пред својим станом. Кате га погледа својим сјетним погледом, пуним разговора, и — крене даље. Он се одмах сјети да му има нешто да каже, па пође за њом.  Дјевојка га дочека на раскршћу, откуд се у поље закретало.  Часом се гледају, и једно се на друго сјетно насмије.  — Дошла сам да вас поздравим прво него пођем, — рече она мирно.  — Куд ћеш?  — Идем у град да најдем службу. Не могу остат’ у селу...  — Шалиш се? Што се догодило?  — Ништа; ма даље не могу издржат’!... Брат се вратио, туче ме... вас нима...  — Ја ћу доћи кад год хоћеш!... Реци само кад! — навали он.  — Већ не можете тако лако. Зна се у селу! Брат ме сваки час прикара, говори: „Па си хтила да те Петар вазме!..“—  Ники дан нисам могла поднити, па сам му одговорила да и он јема младу... А он почео викати и хтија ме опет тућ’; говори: „Ја могу ча хоћу! Ја сам мушко. А ти не смиш, јеси ли чула? ... Задавићу те!“ —  Ма ето, нико гре! — опази дјевојка.  — Не смета! Говори! Није ме за никога брига!  — Одмакнимо се, а овдје ћемо и окиснут’, — рече, и пред њим пође пољским путем. Он иде за њом и не отвара кишобран, премда сипа хладна киша. — Стани, куда ћеш? — јави се он, посрћући по ружноме, шкрапавоме путу.  Девојка се окрете и погледа га: — Дођите за намом, ко зна кад ћемо се већ видити!  Заклонише се међу вазда зелене чесмине.  — Гледајмо се мало, а нимамо пуно вримена! Која је ура?  Иво извади сат и рече: — Близу је десет!  — Дакле још три. Вапор одлази на једну уру.  — Па како ћеш у град? Гдје ти је роба? ——  опази он једнако забринут.  — Оставила сам робу у вароши, код једне пријатељице.  — Не иди! — рече он, смисливши се. — Ко зна хоћеш ли наћи службу?  — Немојте ме одвраћати!... Ча сам одлучила, учинићу. — Па настави: — И ја сам размишљала, ма ни друге. Радим и мучим се цили дан, дајем им ча добијем... па нека им је с благословом!... Ну да ме брат туче ако с ким проговорим, и да му оно двоје стари’ јемају дават’ поластицу... то не могу трпити. — Па опет рече живље: — Нисам ни ја најгора! Поћи ћу у свит, радићу својим рукама, трудићу, ма ћу бар наћи ко ће ме помиловати!  — Наћ’ ћеш, не бој се! —  рече он, осјетивши да га је пошљедња њена ријеч жицнула.  — Нисам рђава колико ви мислите! — опази дјевојка. — Истина, не могу никако живити без љубави! Никако! — понови јаче и прикупи се уз Иву. — Ма ето, да ми је овако, а да је могуће, не бих се никад од вас одилила, слушала би’, радила би’, и била би’ задовољна...  Стоје тако, држећ’ се за руку, и гледају у неки шкрапави путељак. А киша једнако пада, поврх глава им шушти, а крупне капи циједе се са лишћа и одмјерено падају преда њих на плочу, и није их брига што, расипљујући се, квасе их.  Иву наједном дође мисао да је дјевојци потреба од новаца. Премишљајући како и колико да јој понуди, гледа у пусте, огољеле винограде, које киша немилосрдно топи; и, гледајући у голе лозе, осјети у себи силну празнину; и, не знајући зашто, учини му се да смишљена свота новаца коју јој мисли дати превелика је, па се застиди сама себе, и трже се: — Теби ће требати новаца! — рече јој гледајући је што љубазније у очи да прикрије забуну. Девојка обори поглед земљи, и очито се застиди:  — Нисам зато дошла,— промуца.  — Знам! — прекиде је он. — Ма ти знаш што је свијет. Ево ти! — понуди јој, извадивши неколико банка од пет форинти, све што је код себе имао.  — Боже сачувај! Ча ће ми толико? — зачуди се она, угледавши толико новаца. Па га погледа својим сјетним погледом: — Зашто ми толико дајете? —  и  очито сневесели се.  — Узми, молим те! —  навали он, силно потресен. — Узми, друго немам што да ти дам. А дајем ти за нашу љубав, не за друго! Љуто би ме уцвијелила ако не узмеш, — говори јој он гласом у чијем звуку осјећаше се љубав и самилост; обгрли је и тиска јој новац у руку. Девојка се не брани, али неће новаца. Он једнако наваљује.  — Узећу, — шапне стидљиво, — једну банку. И то је пуно!... А кад зарадим, повратићу вам... Зашто да ми ви дајете? .  Дјевојка се збунила, држи новац у руци и гледа преда се.И он се замислио, ћути, а киша једнако пада; крупне капи с лишћа одмјерено падају преда ње на плочу, и, расипљући се, квасе их.  — Окиснићемо! — сјети се она. Разапни лумбрелу! — Обоје скупи се испод кишобрана. Он је обгрли око врата.  — Идеш, па ко зна хоћеш ли ме се када сјетити! — Хоћу, док жива будем! — одговори она искрено.  — Ти не можеш живјети без човјека! —чисто у бризи изусти он.  Девојка га погледа, очи им се сукобише, и ниједно не обори погледа; и учини им се да им очи море једнаким пламеном чежње која их савлађује, и није могуће да јој се отму.  — Не могу, зашто да вам лажем!... Така је у мени крв! — Па настави искрено: — Ма да је могуће да останем код вас, не би’ вам била невирна, а нећу вас нигда заборавити... А и ви ћете наћи драгу! — преврне говор и живо га погледа. — Знам да хоћете, а ча би и чинили без љубави?  — Можебит’! — рече Иво к’о за се, и у— исти час ос јети сузе у очима.— Можебит’, — понови, — али тебе нећу нигда заборавити; дах твога простога живота, твоја бесвјесна љубав и наше ноћи пратиће ме до смрти; све је то у мени остало. ..  — Ти не плачеш? —пита је, а сузе му се котрљају низ лице.  — Не могу, а тешко ми је! — одговори она. — Немој ни ти плакати; опет ћемо се састати, млади смо — Он осјети њено „ти“, први пут речено, и дође му још теже.  И ћутке крену натраг. Дјевојка иде прво, а он за њом. На раскршћу окрете се она к њему: — Пољубимо се! промуца гласом који очито навјештаваше сузе.  — Кате! — јави се Иво, кад се поодмакла неколико корачаја.   Дјевојка се окрене. Он јој се тек примјетно осмијехне и још једном рече: — Збогом!“  Па гледа за њом, а подзимња киша једнако пада... У ноћи тога дана није оком тренуо. На махове долазила је она преда њ, у мраку; осјећа је у кретњама живота, у звуку гласа, у незаситној чежњи ока. И чежња за њом трга га и баца у очај.  А кад би се за час смирио, питаше сам себе; „Што је то тако силно што ме за њом вуче?“ И не нађе одговора ни утјехе, ни у знању, ни у филозофији разних система, ни у ономе што је у животу видио. И чуђаше се саму себи да му све то тако ситно изгледа прама силној вољи за њом — за бесвјесним створом који иде у свијет да тражи комад круха и другога човјека, да с њиме наново проживе... И цијеле ноћи пролазио из једне мисли у другу, подавао се снатрењу мучио се и трпио. И у освитку дана још није био начисто што ваља да ради: подати се поново животу и тако лијечити ране од самога живота задате, или угушити наднаравном снагом страсти живота и трпјети? Али сумња, која га је увијек пратила, није дала да се за што одлучи. А кад је дан освојио и сунце га у соби поздравило, би му лакше; и он је, истина, с тугом у души, али и с очитом вољом да се наново подаде животу који све лијечи, изишао из куће напоље.  Неколико дана иза Катина одласка добио је Иво два писма из Америке. Док му их је листоноша, пред подне, у уреду уручио, упозна по рукопису да је једно од Јуре, и жељно га отвори. Јуре му пише:  „Мој добри шјор Иво!“ „Фала богу ја сам здрав, и надам се да ће и вас наћи ово моје писмо у лијепоме здрављу као мога најбољега пријатеља... Простите ча ћу вам ово писати, ма лагао би’ вам кад би’ вам писа да ме не боли поради ча се је догодило од моје бивше виренице. Зна бог да ја нисам ничему узрочан. Ја сам трудија ка пас, и трудим, и мислија сам у најгорој мојој невољи на њу. Кад сам тужно писмо штија, било ми је, боже прости, ка оне ноћи кад ми је отац умро. Ча ћете, тако је људска слабост! Посли сам опет се мало умирија, и промислија: ко зна је ли и она бидна крива, можебит’ да су је домаћи од невоље на то нагнали. И доста ми је у тузи миса ’на наша липа миста и у свој тузи никако да их заборавим, ни да их се одречем. Мучим се како ћу чакод заштедит’, па да ми се повратити. Увик кад гледам вапор ча гре за тамо, растужим се, и шаљем поздрав моме липоме мисту.... А, знате, овде нигда не киши, и не пуше онаки витар као код нас, па сам сто пути зажелија окиснут’, заклонит’ се и просушит’ се. И нима уоколо ништа зелена. Да знате како је то ружно! Неки обикну, а ја никако не могу. Обикну и без огња и без вина’ без цркве, ча наше мало село јема! Ви ћете се смијат кад вам речем да сам сто пути, кад су ми се очи зеленила зажелиле, зажелија навоњат’ се мажуране, кадуље и другога нашега цвића, и свакаки’ трав’. А пишу ми да луда младост све више бижи од тамо... Је, ваља рећи по души, лашје се овди добије солдо, ма нима ни овди обисени колачи, а многи ча је овамо доша каје се и повратија би се, да јема с чим; и опет би бија задовољан радит’ своја запушћена поља и винограде, ча роду наша здрава и крипна вина. Сада вам пишем једну нову. Сестра Марија заручила се и шаље вам од тога глас. Тако је хтија њен заручник, а није било ни њој жа, лако се овди мнози погосподе.“  „Поздравите вашега оца шјор—Луку! Да му је на свему фала! Нека да матери ча јој је потриба, биће поштено намирен. Поздравите сву вашу фамилију, а и моју матер, ако је ди у путу сритнете! И поздравите све који за ме упитају!“   „Збогом, сто пути збогом!“ „Ваш вирни пријатељ Јуре“. Иво дочита, и — замисли се, а мисао му пође далеко преко мора... Па онда са стола узме друго писмо, отвори га и загледа се у велика слова на широкоме дебеломе папиру. На први мах и не разабере Маријино име, ни о чему се ради. Тек разгледавши добро, увиди да је то на шпањолскоме језику вјест о Маријиној заруџби. И, како му се мисао већ налазила далеко преко мора, уобрази себи Марију накићену као госпођу, сасма друкчију од оне простодушне Марије. И,  помисливши на њена непозната му заручника, дође му силом пред очи Американац из села и у тили час сневесели се; и чисто осјети да у њему трне једна слатка успомена. Па, као да хоће да попуни празнину, опет му дође на памет Јуре; њега замисли исто онакова какова га је нашао кад се први пут са свеучилишта повратио... И обиђе га слатко милиње, и с искреном, љубављу мисао му пође далеко преко мора, да поздрави доброга друга.  И не може да сједи, већ пође к прозору и гледа у натуштени зимски дан. У уреду нема никога, осим њега и старога дијурнисте, који једнако преписује. Кад му додија гледати напоље, онако снатрећ’, паде му поглед на њ. Часом бесвјесно блене у његово борама смежурано лице. Стари, кад је осјетио поглед на себи, обикао, љубазно се насмије. Иво се трже из снатрења, и, гледајући га у очи, учини му се да се у њима одразује цијела судбина његова живота: оне измучене, кратковидне очи бацале су из себе тек тињајуће пламичке, који су се могли сваки час угасити... Па, гледајући их, уобрази себе, као нигда после, у старости: живот ће посрнути, снага пасти, а вјечита незаситна чежња до смрти мориће га! — Отпочините мало! — јави се староме.  — Не могу, морам данас свршити! — одговори он, не подижући већ очију, као да је са првашњим осмијехом извршио своју дужност.  — А није вам досадно тако цијели дан?  — Оставите, молим вас! Ето, учинили сте ме да погријешим! — рече стрпљиво, узме гуму нагне се помњиво и стаде трти по исписаној хартији.  По подне тога дана шеташе Иво по обали са агентом Ридићем. Оловасто зимње небо пријетило је китом, из продора чуо се шум мора, а у луци шкрипале су бродице и на махове фијукнуо би вјетар кроз натегнуте конопе јарбора, и потјерао бродове све до близу краја. Наједном, смијући се још из даљега, приђе к њима доктор.  — Јесте ли читали у новинама? — Па, и не чекајући одговора, једнако се души од смијеха, и, најпослије, испрекидано приповједи како новине јављају да је црквама горњега и доњега села на острву, на владин предлог, из државних средстава даровато: првој, један свечан провијал, а другој — мисал, у сребро окован. Што се пак тиче поправка цркве у горњему селу, да ће се по могућности провидити након редовитих службених извида.  — Прочитајте, молим вас! —  наваљује доктор.  — То је, по предлогу његове пресвијетлости, иза онога службенога путовања у економске сврхе, да се стане на пут иселивању.  — А воде, путеви, поља, каматници? —  јави се с огорчењем Иво. — То је права иронија! Баш данас сам добио писмо од једнога мога сумјешћанина. Пише да није ни тамо добро, а ови наши селе к’о луди..  А ваља,  да селе! .  — Да што ће овдје поцркнути од глади! Имали би сви ићи! — јетко рече агент Ридић, и настави: — Вјерујте ми, бољему нијесам се ни надао, но се чудим што не дароваше и које звоно, да се боље чује кад опет дође један од оних великих. Нека, нека иду! Биће бар тамо јадници сити! А нама како бог да!  — И ја идем! — јави се доктор. — Још два—три дана, па adidio!  — А камо ћеш? — упита Иво.  — Ето, на! — нажести се доктор. — Камо ћу?! Зар ја питам кога што ради, и камо ће?.... — смијући се пожури да и другоме јави ту веселу вијест!

Сдуштада ce нок. Блпједа мјесечева свјет- -лост косимице разасииље се и лелу.ја по мор-  ској пучини; чини се, ко да се с ље пепре-  ■станце у ваздух дижу блпједп танки пдамен-  чићп, који негђе у висини ишчезавају. ЈВп-  ■  uiinr зап.вускују о- баду. море жамрри. . . Задоцњеди паиобиод. раевпјетљен црвен- кастим лампионима, звиждну и онда полако  пристајјипс уз мост. Vj^ На обали ишчекпваше његов долазак не-  колико носача и два-три гоњача зађенутом  иалпцом пза паса. Агенат паробродарскога  друштва држаше у руци снопић jom неистрг-  нутпх цедуља, и стајаше устобочеп на са-  моме крају дугачкога моста. Остала чељад,  навикла свакидањим доласцима, шеташе оба-  лом и пе обазираше се на пристаниште, С— црода бацише уже п поставише даску.  Изиђоше два трговачка агента, неколпко За-  гораца, а 'за њпма најпослпје снеудилишни.   Jsan Иво Нолић. Ау0 "fОшКдва агента окупише носачи и го-  н.ачи и нагањају ее с њима, Иво их обиђе,  приђе к агенту друштва, поздрави га и за-  моли, да стави у стовариште његов ковчег,  док сутра по њ пошаље човјека. Затим се упути кроз варош. У путу  навуче свој прољетни капут, што га је носио- , преко руке. Није се освртао на свијет, који  пролазаше улицом у присјенку зажганих лам-  пиона, већ журпо изике из вароши. на ве-  лики пут, који се је провлачио уз морске  увале и најпослије узбрдицом водио у ње-  гово родно село. Мали дио пута једнако се журио, затпм  успори кораком и нође полакше. Путем је на махове и застајао, обриуо-  би се прама мору и зампшљен попостао. А .  у млаком ваздуху, у јасном мору и у бла- 3 гоме ппркању вјетрића, јављало се прољеће, Мјесец нагињаше к западу. Ивин пак оејен  у дуго се продужио, упоредо га нратн и с  њиме застаје. Још није замрачило: пољем  рекао би да се још повлачи задоцњели дрхтај  сива сутона. Младић се ухватио узбрдице, ну сада ^одмиче још полаганије. Види- ..ee.:  да•  му -се / не ће. .ла-на ..врнјемо-_е.тпгпс.. к својој ку1>н. ч  Hpaiia .се -са свеучнлингга, yi у-чен и- изнемо-  '^гао,_А..да_ниј-е_^вој-има-ни_.јавн€нд-а--ке----до-ћи, Што бшже приступаше к селу, ocjehame у душп јачу чаму п трзавнцу. Пагло је_ пошао.л  на пут, хватајућ се тога задњега уточишта, Ns^  itaoryjloni.eiTmi-4jia*)we- Оада,-увж|1Же;^а1Жи /  10_да.-Ц .ож -а-ж -е и безнадно размишљаваше о /   својој несрећн. Изнад села залазио мјесец, још је тек  вирно пза мркнх стабала. Домало све се  ствари стапаху, губећн своје одређене обли-  ке. Кад стиже к првим кућама, заустави се.  Загледа у свијетлост, што још тињаше у.нај-  горњој кући поврх цркве п ослушкиваше  дрски лавеж љуте пашчадп, и цањкаше ‘ маз-  гпнпх звонаца. Нигће ни жива створа; у  селу осјећао се задах уморна живота, и те-  жачки дах као да избијаше из оних сиро-  м а шн п  х п о тл еушиц а. Он попође и закрене тијесном уличп-  цом. Из оближње куће зачу људско ркање  — инечпје жпво гдје трви траву. Мимо њега  журно проће чељаде и не јавп му с е ;  он  се обрну за њпм п прослиједи. Пред својим отвореним дворпштем уста-  ви се часом, уће n стаде пред вратпма. Ударп  свом шаком п здрма с њима. Домало зачу  се ход по кућп, неко раствори капке и упи-  та: Ко је? — Марко !  Ја  сам, отвори! — Тп . . .  Чекај, одмах! Нпз стубе зачуше се брзи кораци бо-  сих погу. Заструже кракун на вратима. — Ча је? Како си? Нисмо ти се надали, — Нпјесам имао времена писати. А  како је? — Ка и увик, добро! Улизи. Иво уђе у кућу, а Марко затвори вра-  та и закракуна. Уза стубе узађоше оба на  првп таван. — Ко је то? — зачу се у то пз собе  женски глас. — Дошао је Иво — одговорп Марко. — Бог с тобом! — јави се јаче стара-  им мајка. — Ето ме удпја . . . Иве, с ' ким  си дошао ? — Сам . . .  Ма нп потреба, да се днжеш. — Ча ти је?! Ваља да тн нанравим  постељу. У соби шушну слама и шкрпппу по-  стеља. Мајка се дигла и одијеваше се. Дотле  је Марко упалио свијећу. Врата се отворише. — Иво, синко!  Зар си сам дошао?’ — Сам — одазове се Иво — и у исти треп огрлише се. Марко придаде мајцп сви-  јећу. — Ја грем спат’  — рече пм и оде у  сврју собицу. jtС о ?  qaJ £  - БВих двоје узиђоше уза стубе на други  таван. Уђоше у чисту, обијељену собицу.  Иво раствори стакла и капке. Затим се обр-  не к мајци, насмија се тек примјетљиво и  загледа се у њу. Стара поставп свијећу  на сто. h fZ K r f  1 ')(Ц х Ф з[1 '1 — A шта je од оца? ■ — упита он. — Спава, уморан је. Јеси ли гладан?  Хоћеш ли шта јести? зануђаше га брпж-  љпво мајка, — Нијесам .  . . Само сам прижеднио.  Донеси ми мало разводњена вина. — Чекај, чекај! Старица изпђе и убрзо се поврати, но-  сећп чапгу, скленпцу вина и иреко руке чисте,  бијеле простираче. — Ев.о ти !  рече му благо. Иво прихвати и наточи. У то је ста-  рица средила постељу. .Кад бијаше послом  готова, загледа c'e у сина. — Бићеш уморан? Блид си, пој опочини!  И на то тихо пзиђе и затвори за со- бом врата. Иво наново наточи и сит се наиије. За-  тим се налакти на прозор и замишљен стаде  гледатп у мирну, прољетну ноћ. Он ;је впше нута у животу у очима осје-  тио топле сузе. Еијате_мек.е. осДетљиве прм-  роде.  Смутио се је , кад га је први пут отац дини и намјестио у С . . . , у с.јеменпште,  да учи гимназију. па послије да се запопи. Чим дуну прва зимска бура, осјети са-  моћу и пустош. По обору сјеменишта у за- т и ш ју  весело се заоављаху његови садругови.  Он се од осталих одвојио, прислонио се уз  огољело стабло, и нехотице потекоше му  T Y ) " Y ' типдшЈ^узсслгу-З-^ . . . . . Вјетар Фијуие око голих грана, бли-  једи сунце, и домало спустиће се зимски су-  тон. Двориштем разлијега се дивљи кикот  младости. А њега у грудима негато тишти,  па не ће да му даде одахнути. Гледа своје  село, бијесну буру, што се пуши морском  пучином, осјећа зимску студ, а мајка, врсни-  ци и весело топло огњиште — далеко су,  чак преко мора. . . За све пак, што му се у_сјем.еништу,  гдје је ппоживио/Јдгодпна,  бијаше дојадило,  ипак је и тада ocjerno сузе у очима, када  је изишао из љегова дворишта, да се више  не поврати. Положивши пспите зрелости, орје.ти 1азу  неодољиву вољу и чежњ у.  за-Јкдвнат г -Д р т - Честит, надахнут најљеишим мислима,  отпутовао је из свога врлетнога краја, да_се_  упише на о^еучшшшту међу слушатељушравш  Т-0__бздалие__ирви— ра.сташак_- 0.д -  еељау^и^ад  иијс .  осјетио туге.  Чшјуате му се. да иде. у   познати град. гдје Ге да нађе силесију зна-  наца, о ко.јима је он у новинама толико чи-  тао, с пријатељима разговарао и за њих се  често загријавао.rvo На колодвору нпје га нико доиекао.  Упаде у омнпбус ме!)у остали свијет и сиђе  пред хотелом. Чим се је удесио, изиђе, да се прође  градом. Ходаше улицама, у којима бијаше нај-  внша врева. Завириваше у непозната лица.ЈЧишља-  ше, да ће бар кога познати, од оних отаџбе- иика, што их ie гледао~у нортШУтимаг ..по плустрованим лпстоипма. Ну не наљезе ни на кога од срца. До-  јадп му се и то ходање, и поврати се у хо-  тел, да обједује. Сједе н јави се. Носач се одазва на  њемачком језпку. Није га разумио, па га  папово приупптњ Онај — мјесто одговора —  иостави преда њ цјеник јела и одбрза даље. Нашао се у неприлици, што ће да наручи  и преврташе са свих страна то парче хартије. — Заповиједају ? — напокон жељно зачу  глас другога послужитеља. У благоваоници уз звеку чаша и пла-  тпца живо се је разговарало ;  до њега допи-  раху гласовп f*rvlsera говора) Осјећаше се  стран међу том чељади, што их ниЈе могао  да разумије. Озловољен журно се залагаше,  п чим бп|аше готов, изиђе. Пожури до „Народне каване Ј  гдје се  имао да састане~~с~једним знанцем, домород- цем. Уз нут посматрао је људство, што врв-  љаше улгацом;  завириваше у излоге. Око му  запе на прибите таблппте триоваЈц а, и других  посленика :  — веЕина тућих. ттмена. написана..  у туђим језидима. У кавани нађе свога пријатеља. Одахнуг   угледавши га. — Сви овдје њемачки говоре — опазк  у разговору Иво. — Такав је обичај — одговори прија-  тељ му Пперо. У то к њима приђоше тројица ђака. Раз-  говаралп су талијански. Пиеро гапредстави.  Бпјаху и то Далматинци. Док посркаше каву, разговараху онако-  преко воље. — Опрости Иво — -  рече му Пиеро. —   Наша је навпка, да свако поподне учинимо  једну партију на карте. Можеш и ти доћи l Пођоше сви у другу собу. Пиеро је гу-  био, Иво је чекао и чекао,.  но тој партији  не бијаше конца ни краја. Дотужи му с е :  — Ја ћу мало изићи — рече играчима. — Слободно - — одговори му Пиеро. —  Опрости, знаш, но овакова је навика! Ма  свакако вечерас дођи — напомене му, баца-  јућ љутито карте. Иво изиђе. Читаво цхшлттп о вукао се улшттама :  пу у   најкећеј~-вреви, гдј.е.- -је— живот-кипио.- осјети се оо.ллгљрлуЈЈвз ттк о т_ а-_ п д  срца. Из дна душе .   будило се. .б-олнс-чуст® 0, неодређено, безраз-  ложно;  но тек оно га бпјаше оевојило и он  му се је предао. I  I  ота, 1.н  га .  оно нераздруживо пр атија-  ше и навираше му из цијелога бића. Бе-  свјесно ходаше широким улицама. Више га  нијесу занимала туђа обличја, ни градски •   сјај ;  бијаше мирнији чим је даље одмпцао.  Избије на жељезничку штацпју. Наново се  наће м е|у силом свијета. Жамор, шум сада  га као успављује, у ушима му бруји и од  љега се удаљује, путем прама оној страни,  откуда је дошао жељезницом. У самоћи, на догледу великог града, јача  га туга иритисну. Гледаше пожутје-ле висо ке шум е, -  отв о -  рена шврока поља. (л!е се блнсташе у сун-  чаном сјнју. ____ _ Враћаше се уФаејенути град, а из душе  му већ навпраше б-ол~за--остављендм ев.рјим  лфајем.. Мисао дизаше га у плаветне висине  и он је тражио морску пучину, што се спаја  пошљедњом свјетлошћу. Ну носпли га младост и здцавље и он  уб,цзи- ooiiKtre v гнп-дуТ 'Жцвио j'e као н остали Ijaiuf. и дривидно  се ие одвајаше од осталнх; но собом иаШ  врлетнога-свога краја бијаше понпо и мирис  живога мора и поља и свјетдост пуна дана. Ш 1.  т .  -  г Т За не-ко вријеме, у вреви ђачког живота, тек  би часом притајани осјећаји оживјели, и тада  би ^јежао у, природу ,  да се смири. Но чим  је  боље~упознао друштвене прилћке, разо-  чаравао се све то .више, а жељан да нађе  одунтке својим мислима, силно се удуби_у  чит.аде сваковрсних кљ11жевних--дједа. _Није се могао никако- да снаће у против-  РЈШЈУ  разних живолшизштроблема. Редовито,  уиошто би прочитао каково дјело, било мате-  ријалпстичке, било идејалне ФилосоФске тен-  депције, бијаше му у души тужно и мрачно ; 4  само па догледу приролних г[бТава^^рпро-   стотп. пракаше му се мир и  o.iai’ o' вссс.ве. Убрзо и он више не осјећаше никаково  поштоваље прама спољашњим обредпма. Ње-  гово вјерско нагнуће лежало му је у њего-  вим. чувствима, и оно се једнако будило и  скрушавало на догледу елементарних страхота  и светлости пуна дана, у замирућем западу,  као што и у тишини ноћи. Потајни слатки бол јављаше се у сва-  коме животном весељу, ну неизвјесна неодре-  ћена слутња. као бљесак, налпјеташе му испред  очију. Она бијаше као вјесница, као некакотша  између Фпзцчнша и душсвнога живота. И-Јп^аЈоа==д^ш^вагу^.р;аду:Ја.е__пр1у-ж41ше  „ м-У.више никакове на.слале.  или ако би и осЈетио каткада радост дивљега весеља, или  пустио маха младићској обијестп и уживању — редовито иза тога, па и у самоме опоме-  часу, јављаше се пз душе туга п силна  тјескоба, да у заметку сатаре клицу разу-  ларена. заноса. Осјећај самплостп п туге залпшту п у друштву запуштенпх жена и  С В Ј1 7 Т Ј.У ' — аш осјећапте објаву— иишацЈашу ириридс. пиш iu ии Ц И ЈС Л Н  дап избпвае- на пољу, у околишу, тек у всчс Х о С С Ц и :   в[)аћао бп се у град. Неколико пута^ у ходу %ст  io /1   и ^ сабирању мпсли, у уређеној шуми пзпад L_______  ____ ^  _  _ _ ... _ _ _  ___ • _  /г ни'сам знао зашто, .у1тцви се оп код њих. Опа је сједела нажлупп, у осјену цвјет-  них стабала; до њ | стајаше брат. Жспод  ногу пм простпрашш се саг зелене траве. Жз даљека, као лака музика, допираше  до њих брујање водоекока. Брат га пред-  стави. Опа се диже. Пружп му руку и уз-  стидљиви дрхтај трепавица оборп очи. —Господин је Далматинац—рече јој брат_  — Драго ми је — чпсто весело одазовс-  се она, погледа у Жву и упита га: Јесте лгг  близу мора? — Ни сто корачаја од њег. — То мора да је дивно!  Нпкада није-  < -,а м  видјела мора. - — Никада !  ? — прихвати Иво. — А је л’  те оно није зелено, како га  описују н.екн страици? — Не, оно је као и дуга свакојаких боја. гуунце ojerue поскочило. јпспод  Једно-  ставнога гпешира сјало је љено лице мла-  дошћу и спокојством. — Ми ћемо вас оставпти, — прекпну  ћутаље брат јој и надода усрдно :  Понађнте  нас гдјекад. Одоше. Иво часом застаде, и гледа-ше  за њима. Чим замакоше, оејети силну тугу.„.з  Н  он пође и понесе собом тонли сјајни за-  дах дана, с њеним бдагим, дјетињим обличјем. Не могаше одољ&ти жељи, да их не по-  ходи, цак гако. .з.аи.очсI ibм х о в о  познанство.  Н-тада и ходаше за њом и дуље остајаше  код своје куће, а поч.е п  да,..у.чи за исните. Бпјаше .много мцрнији. Сигуран да ће се у уречено доба с њоме видјети, радо јепрего-  рео и оне своје дуге шетње по пољима, Када би узилазио уза мрачне стубе ста-  ре кућетине, увијек га је обухватала века  угодна је з а ;  редовито наступаше сладак дрх-  тај по цијеломе животу. Пројурио бн кроз тамнп, задушљпвп ходник, п одмах чим бж  у собу уљегао, прислонио би се на отворени  прозор. Она би дошла и намјестпла бп се  норед њега. Дуго и дуго, с оне висине гледаше он  комад ведра неба над собом, гледаше њу —  а друго гата није ни гледао. . . Приљубио се  уза њу дјетињом прпврженошћ4. У томе  затече га 1Пколскн.-расиу£т. у РАСтанак___не- _бпј 1ше му. _тежак. Остав-  љаше је сигуран, да*Ђе се за два мјесеца  вратити и да ће у овом великом граду опет  код ње наћи уточишта. А сада одлази, да  видп свој родни крај, мајку, море, небо и  ноље, — све то обасјано сјајем љетнога  ириморја. На догледу мора поздрави у њем као  неку објаву истпнскога живота. Први дани пролажаху му у млађаном  несташлуку. Но чим је дуље боравио уз  море, буктијаше све јача страст и захваташе  његов млади живот. Сама успомена на њу  нпје је могла утолитп. За оних дугих, врућих дана, пошто би  ■ с е  из јутра окунао, завукао би се у поље и  завалиб иод крошњату смокву. Над њиме.  између широкога лишћа вириле су и висјеле ■смшсве^шуцавЕЧе — обл_е, _мес.нате. крцате мед.ена~елн,тка~дц)ка, који се је циједио из  црвенпх, распуцаних уснпца. .  .  Пред њпм испружила се лоза, иа њој се шара гроздово  зрње. Уоколо мрке маслине бацају дуге сјенке  и дониру све до високих гомила, по којима  се пење на изводе дивља лоза и бршљан.  Попио би собом књигу да чита. Домало и  жешће би упекло. Прави кријес! Тада би  оставио књигу и загледао се неодређено  преда се. .ј. Сунце пржи све жешће и жешће;  одсјев м у^остаје бљедикав. Пред очима му  непрестанце трепере гвјетлаци. . . Суха земља,  гдјегдје распуцана, зјакао змија. С ње сипа  топлота;  тражи кишу. да је утпша, загаси  и да је ситу напојп. Тихо море ишчекује  жељно благи вјетрић, да заћарлија, да му  гане пучину, а прожутјела трава пригиба се  чедно к земљи, као да тражи њену вдагу,  како би издржала тешку спарину. Испред његовпх очпју и пз њих чппп  му се лете лаке варнице и ишчезавају у сун-  чеву жару. . . Тада је нерЈвозп:0- гннуО'-за- њом. Најед-  ном би се као препуо из сањарије и у за-  клоници пзмеђу широких разгранина, у оној  присјенци, раздражен — жељковаше за њом... Сав жар и жегу у природи осјећаше у  својим грудима. И када би је зампслио, онако  просту и здраву, трзнуо би се и јако бн га  у душп жацнуло. Силна природеа страст  надјачаваше сваку мисао. Т р ажијаше њено  тпјело и-шсну младост. Као што ј е море~ва"- пшго__за бдгагим довјетарцем, занља-з-анк-шдгбм,   T aiccL .ce д он з-авдеио прибраним усницама  за медеипм соком њспих слатких .цољубада,   да га пспије, да затоли и загаси, ако ће и  за час младићску жеђ. Иза обједа, да убије најжешћи кријес,  проспавао би. Ода тада долазаше к њему у  нацу^Г'ТЗл55љаше свадбу, о котој на јави  нн мпслпт^Г није~*смио. .  . А^адод~неСтало  и посљедњега cja,ja са запада, а ноћ ce истиха  и неосјетљиво спустила, редовито силазаше  мору. С копна би заћарлијао вјетрић и голицао  га по лицу. Вон. жестоких трава и задах  мора, уз једнолично цвилење иопаца, будили  би у њем најслаћу поезију и чежњу. Свјећарице лижу ио морској пучинм.  Он их прати погледом и подаје ее најсмје-  лијој Фантазији. . . . Једне вечери није могао да издржи.  Диже се прпје обичајнога времена н пожури  кући. Собом носио је сву сласт и милину  љетне ноћи код мора. У својој соби узе хартију и цоче писати, Глава му је крцата лаких мисли, но не  зна да их распореди. Хтједе да јој све рече.  0 вai лпст пмао. ,јс да иавкјести-његеву_силну  љуб.ав, н он јој написа: — „Још неколико  дана п бићу с Вама — понијећу еобом мор-  ских-шкољки. Не знам што да Вам пишем, Књиге Матице Српеке. 10. 2 још осјећам сву сласт, што је проживих ово-  га часа крај живога мора. У м енијесрећа;  све се око мене топи у љубави, но Вас  нема. . .  А само ради Вас и с Вама ја сам  замишљао дивну слику. Чинило ми се, да нас тик жала чека  хитар чамац; море је мирно, дубпну му мје-  сец освјетљује. . . Ми се журимо, отплови-  ћемо-чак дадеко, далеко тамо, гдје ћемо наћи  острвце пуно цвијећа и шарених птица, —  валићи му плачу обалу и шапућу вјечиту  пјесму. Журимо се и журимо!  Чедо моје,  тамо ћемо поћи!“ <dbt Свршетком раслуетн вдрав и миран -по-  >|'.Ј)ати се у 3... . . Она га дочека ердачно. ЧешегииПрођоше јосеп и ..зима;  густи зимски  вео не застираше му погледа; у љеним пла-  вим, непрегледним очима гледаше одраз сво-  јега жића. .  Н>ему се чињаше, да је пзлишна свака  изјава; да би свака Формалност вргдеђала ње-  гове осјећаје. У том стању затекоше га ус-  јфсни благ^ни.  Један његов пријатељ, свеу-  чилишни ђашш Слаионзде^нозбве га да благ-  дане проведе^с њиме, код његове куће. Није  га било никада тамо, те пристаде. Отпуто-  ваше. Иво понесе собом меланхолични напјев :   „Славонијо — земљо шгеменита“, и у души  поздрави ту равну земљу. И годијаше њего-  вој души досада још неосјећена, нова, сеоска идижа. Срчано поздрављаше по ливадама ра-  сијане тежаке, одјевене у бијело ; годило му  разговјетно и јасно шуштање ријеке и далека  музика врбових грана и повпјених зелених  трстика. Изјутра, иза недогледне равниде, чиња-  ше му се, да види море закриљено сивом  маглом .  . .  и шпљаше му свој врели поздрав. Чим је стигао, писао јој је ватрен лист,  крдат мекане поезије. Доби одмјереп одговор  (она му је у&нј-ешЈфпјатељски писала). Затим  јој је засебице писао још друга два листа.  Тек ндкон неколико дана ода- mv ■•■тннса: ..Пемам времена, _да_Вам надуго пишем.  Када дођете, све ћете/сазнати. Хоћу__да. вас  изненадим“ — додашлш крају писма. Затајана слутљапробуди се и заокупи  га. Удуби се у писмо; из свакога ретка и  пз сваке ријечи тражио је разјашњења. Хтједе да не мисли о злу, ну ово се  сплом наметало. Засити се пустнх равница,  дражнла га силна прашина и сметало му не-  престано дрндање сеоских лојтра. .  . Једнога јутра поврати се. Тек што се  је  удесио, упути се к њима. Биће да је  било око једанаест сати. У соби нађе њу,  брата- јој и некога времеш^зга гоенодина.  Она га дочека поуздано, благим осмјехом.  Часом: загледа се у њено ведро лиде и у узвраћену црвену горњу усницу — и по-  здрави их. — Здраво !  Добро дошао !  — обоје му  прихватише и изрукују се с њиме. Господин  се пријатељски наклони. — Зар сада с пута? Како је било? —  упита га она. — Добро, хвала. А шта је код вас? — Нпшта особито !  — насмија се д.је-  војка. — Има нешто, јави če (^умљиво брат јој. — Ну шта? — навали он неустрпљиво. — Важно је! смијао се младић. /  — Казаћу вам цослије, надода дјевојка. — Зар тајна? у — Никакова тајна. Хтјели смо да вас  изненадимо, а ствар није особита. — Госпо-  дин — и показа на н.их руком — pt ''roč.iio.-  f;ima заруиници. л — Збнља? — промуца он и оћути, као  да. му се испод ногу нешто измиче. — Такоје! — потврди она једнако бла-  гим осмјехом. У то виђе, гдје му ее онај господин  наклони. Сви заћуташе. Суне му мозгом:  нема сумље. Завијоглави и смрие му се. Тек  што затетура, нешто промрмља и стругну  низа стубе. На улици исправи се и одахне. Као гоњен  улети у своју собу и баци се на постељу. . , Пододне одјурио ie у поље. изван rpa-  да. Ouaj, чама и силна туга глодали га. У  грудпма га тиштп, не може;/да мисли, не  може ни да осјећа. На махове трчао је, да  се измори, да ф и зичн о  изнемогне. Бијаше све  узалуд; изван боли, што је осјећаше у пр-  сима, у глави и у очима, нека друга бол ки-  даше га, овладавши н»име и он није знао,  како да себи помогне. ■  Предшеле новрати.Ш-е_у-град и -инстинк-  тпвно лу гашс .ока .  и.еве.куће. Неколико пута,  већ уморан, бјеше обиграо овај комад улице,  док спази њик троје, гдје излазе.из куће. Бесвјесно ггратпјаше их издаље. Они  уђоше v неку гостпоиу,  он улети за њима.  Сједе за први сто, што ганађе и наручп пива.  Заручници се бијаху смјестпли даље од њега. У дворани удараше циганска музика.  Звуци виолина продираху му до усред  душе. Часом оејети болну чежњу, часом  силну срџбу, док не западе у некакав нехај  п безбригу. Пио је чашу за чашом, онако како би  му под руку дошла. .  . Све криомкпе п£гледаш-е-на--н>-у. Она се  бгтј а ш .е _ . пр-иљуби.нууз св ога з а-ручникггггтгавр -  љаше-пееело. Гледаше је И  гледаше, ну она  се ни не осврну на њ. Наново у дну душе  појави се силна туга и јЗш се јаче намршти  његово разјађено лице. И пиво бијаше преслабо, да разагна очај,  Наручи жешУвг пића. Домало пламен ли-  заже му уз”*о®разе. Јагодице се зажарише;  поче да губи свијест. Бол попусти; музика  свеђ свира и побуђује у њем гануће. Наври-  јеше му сузе на очи. Дрхтавом руком, ма-  рамом обриса их..  Хоће силом да се освије-  сти, но залуду. Магли му се. .  . У свјетлости људи се протежу блиједи —  као сјене играју му пред очима. Гледа њих  и њу. Је ли то она? Изгледа, да је прено-  ловљена; и сви су у дворани једнаки. . .  .   Они се дижу. Пролазе мимо њ, а музика  свира и свира.. Изиђоше;  он им сенаклонио,  и они му одвратише. Плати и оде. Чист ваздух жестоко је дјеловао, зале-  шура се и нрислони се уза зид. Нема снаге  да их прати, а они замакоше присјенком  зажганих лампи. Дуго је тако стајао. Најпошље се маче  и натегом дотетура до своје куће. Када се је пробудио, бијаше објутрило.  Тек што је отворио очи, свега се сјети. СЖу-  ти силну бол у глави; "рњшази се_  р астро-  јени живци попустише и он заплаче као мало  дијете. Ј авЈгада--|пимс некакова несломива  чежња . . . за-роддим-крајем. Кроз сузе сину  му мисао:  дома ћу. Чињаше му се, да је у  томе још Дедини снас. У трен ока обуче се. На брзу руку спртља своје ствари у ковчегА  јави се господарнци ж  вечерњим влаком отпу- j  *  това кући. /— Сутра дан освану недјеља. Пробудио  се је, када се већ широк траг сунца повла-  uno по соби и допирао до саме постеље му.  Нагло растворп очи, промешкољи се по по-  стељи и подавивши прекрижене руке под  главу, загледа ее у дрхтај прашине у сун-  чаном сјају. Бр з о путо ваа-аи-наг-да.-пр омје.н-а-пр e .ir .- j ела  учини, да се је увријежену болна мисао рас-  треслапа-гд  q диланвдрв ем —сњ л ом.  П а  бијаше и опочпнуо и подобро се примирио. На прстима у собу униђе мајка му и  падвирп се над постељу. — Пробудпо си се, — рече му. Чекај  донпћу ти удија каву. Он јој се насмија и зажмири кратко-  видним очима, да је боље види. Њезин до-  лнзак трже га из мисли, исправи се и по-  диже из постеље. К.ада се старица повратила, бијаше се  почео облачити. Она, постави поднос на сто  и гледаше у љ. ЊЊво се приближи и.топлим  нi'r.iсдо-м  uoематра~ етарпцуу СдлншДр-дичио  шцди. Његове и њене са^аладке=-ич-и-има-  |а х у  једнак нзражај сјете и самилости. Мај-  чино блиједо лице, старачки свјеже, одсије- > .'ваше_ благо. П-оематрајућ- је, орДе ув^рек-у-ње-  аом: л и 1 д с Ј ;г д .(г .1 1 -у 4 > -инл о т т -  гс г »уии^-бу.л: у(^ era. еебс. .— Како је отац? — упита је. — Доли је у дућану. . .  Како се сре-  диш, пој удија к њему. . .  А хоћеш нам  дуго остати? — Не знам баш .  .  . ма хоћу бар до  почетка октобра. Часои стоје обоје онако једно прама дру-  гоме, док се он маче, да се среди. Тада се  она сјети, да ће се кава изхладити и зануди  га, да је попије. Он је преко залогаја упита:  — А има ли шта нова? — Здраво се је, ну неродица убила је  мали пук, а боме и веле, — Бог сачува !   Синко мој, ако овако подржи, не остаје мно-  зима, него узет шћап у руке, паупросјаке!  Јема их и сада у селу, те нимају шаку пуре! И мајка му од срца уздахну. Он се у  то посвема средио и наумио изићи. — Ајде, ајде!  Доли је отац. .  . А ча  ћеш за обид ? Ну младић ни не чу, сиђе низа  сту6е<Г'нреко дворишта униђе у дућан. Д ГГк<Ј(Отац/ шјор_Л у к а .  разловараше с тежа-  цима^Јдто доћдше-д.о своје наднипе. или за  каквим. другим послом. Крједак, јака врата  стајао је између убогих, окоштих сељака. . Кад угледа сина, noi>e му полако у сусрет  и пољубивши се с н>име, упита. г а :  — Како  си ове године уранио ? Нису још били испити ? — Нису до октобра. — Па? — Могу и код куће учити. Свп ућуташе. Сељаци загледаше се у  господскога младића. Он се к некима обрне  и поздравп их. Отад ирислонио се уз иуну  вр ећу. — А доша си спноћ? — Синоћ, да. Ви сте спавали. У дућан униђе неко дпј ете, да нешто купи. — Ви сте у послу — рече Нво и изиђ-е  на улиду. — Немој да те чекамо у подне — до-  баци отац за њим. С улице крену к жупској кући. Хтједе  да се поздрави са младим жунником, с којим  је био добар пријатељ.— Ну када је стпгао  пред кућу, предомисли се; чињаше му се,  да је још дрерано, а опет вукла га жеља,  да се на овоме лијепоме дану npoi>e по пољу.  Поће равно, напријед до узвисине, окле је  пуцао поглед на море. Крене низбрдицом и  не могаше одољети жељи, па се упути до  боровика. У ходу силио се да се разабере  п да из душе истргне болне мисли, што му  се наметаху. Осјећанш --с е- -  здрав, -раздраг-аи,  у затишју свога краја, а око њега дрвеће  п лоза пуне се, назуцује се зеленило, трава  избија, све хоће да искочи, да у се упије  свјетлост сунца. Ј.асио-мпр-е-м®рујпг-прнвлачи. Младић оћути опет задах истинекога живота.  Ну пошљедња бол бијагае јогате јака, није  могао да је се отресе. На махове уснице му  подрхтаваху и све до у срде зазебло би га.  Отимаше се и зађе у бобрвик. Часом разблажи га зетенило, што се у  гпумиЦи, — у-свјетл-ожггарелиј-еваиге у свим пре-  лазима. Живо борово истицаше се над мрким  глухачевим и падаше по кадуљи, вријесу и  смиљу зеленкаст му одбљесак. Он се при-  слони уз бор и загледа се у сјајни сунчев  зрак, што се прелијеваше по пучини. Из да-  љега доппраху до њега чести ударци мла-  таца, из жбуна прхну птица и цијукну. А  сунце боље грије, жари, буди. Он се про-  тегли и упије у се пуна уста. чиста, мири-  сава ваздуха. .  . Доље испод њега зачу се клопот жи-  вога — и котрљање стијена. Узбрдицом нра-  ма њему јашио је на мцзги суДрд ц РРг ,т Ртћ '  Јуре. Јахаше на голо и непрестанце махаше  ногама, да натјера мазгу, е би боље ишла. — ЗдравоуЈурА — прихвати Иво и чисто  му бијаше драго, што га је видио. Младић устави мазгу и хтједе сјашити.  Иво га задржи и придржа се мазгпна врата. — Гоним је из паше. . . Да је осама-  рена, да би вам узјашити — рече му. — Хвала ти, волим овако!  Па како си? — Ето, да се живе. . . . А ви љетос  уранили ? Иво посматранш младића, који га гле-  даше својим добрим вјирним шчима; осјети његову -приврдгено-ст ..и бијаше му угодшк Он j-a јс још од дјетињетва- од срца волио.  Његово обпчно насмијано лице имало ,је у  себи нсшто ирнмптшша. upивлачива. — -  Хоћете ли вратитп? — упита га  повјерљиво. — Ти ћеш ми умаћи. — Не ћу, ни ми хитње. Ако ћете сја-  шићу, па ћемо заједно. — Не, н е !  ■ — одговори Иво. Овако  ћемо. Он се придржа младићева бедра и по-  лако пођоше узбрдицом. У друштву с Јуром  лијепо се разабрао у мислима. У ходу, пошто  се мало угријао, осјети јак нагон за пустим  пољскпм животом. Зажели се другога живога,  па да с Јуром обигра по сунцу пољем унакрст. — Мазга ти је мршава —  репе му, огле-  Дајућ је. — У рђава је господара; ма доћ’  ће  она евитлија и помоће се, пим боље избије  трава. — Јур јој се весели! — А жениш ли се ? — Зашто ме то питате ? — и слатко се  насмије. А зашто се ви, који можете, не же-  ните? Ма да, јема доста жен по свиту. — Па, имао си младу? <— Пустите!  Триба се устрпити до боље  дрилике, па може се и то ! У говору дођоше на равницу, на шири  ■  пут. Иво часом одахне, иа пођоше наново  успоредо. На догледу села, на раскршћу,  •  закрене путем, што је водио к цркви и по-  Хздрави се с Јурозмс но зазвонише сва  урж_ да_с£_.еает-ан еУ ходу к ц ;  звона на приступ  са жупником Т у се поздрави са сусЈедима и знанцима  и посматраше чељад, што сејелијено узбр-  дицом пешала и пред црквом се заустављала.  (' 1Јао -шиг£>цш-дг>еид-а--уздш-н- -му^ се -  тај- -  свијет  убох--м--:}-аи:ш , оХ > уи еп-у-иск])  11л.еи а и тијесна  .  одиједа пбчцрадску скројена. Поглед му се  устављаше на њиховим дутим, јаким рукама,  згрченим пистима. што бијаху исиуиане и  нажуљане од великога напора. -Млаћарија мушка и женска безбрижно корачаше, оки-  ћена мирисавим цвијећем и све жагорећи у  јужњачкој шали. Они су свјетлији и строј-  нији. По која цура погледа га и насмије с е ;   дочим је старија чељад озбиљна и забринута. Звонце брецну. Свјетина навре на тјесна  врата. У час црква' бјеше пуна чељади, као  шипак зрња. Начичкала се глава до главе. Иво попође и погледа унутра. Миса за-  поче. Чељад крижаше се и поклекоше, а он  се наново поврати на улицу. Тумараше даље селом. Посматраше мале  ниеке потлеушице, што се ирислањаху уз  стрмине, да су у заклоници од буре и од  других непогода. Између њих бечи се по-  гд.јегдје кућетпна господе из вароши и засје-  њује им свјетлост. Вртлићи, што би их зец  прескочио, засађени су зељем, леже неуре-  ћено п расијано у осјену кућа. Није ни сам знао, зашто се је уставио-  иснод дрвета, на ком су тек избили пунољци. До њега нахерила се кућица сусједа му Јере. На прозорчићу у окренутој и распуцаној  лопнжп зеленио се је босиљак, једини урес  уоколо. Доље наниже у сунцу и осјену иза  виших стабала вириле су кућице. Из њих  избпјаше дим;  над кућама дизаше се ниско,  повлачећи се нзмеђу грања зелено заодјеве-  них стабала. .  .  Ж-в-о-се-дети— дјетињских-дана, V   ~ -к а да се ie сиграо п крио измећу оних ку- .   ћица, када је уз огњиште са својим врсни-  цима казивао гачице, а бура над кућом ф и-  јукала, док је дрхтало цијело село; сјети се  свих годишњих доба и тргње имора и поља — ш_анд»ше--мухдјескооно и тешко. Па зашто га од свега тога отргош&г-нро  јевв -д Г вБО ве-в&љ е ? Ове то бијаше изгу б љ ено( ' ' Он пусти маха свому нагнућу, и пита-  ше сама себе:  чему све ово ? Горко пожали.. што се они дани не ће већ никада повра-  тити и безнадно гледаше у село. Чему сва та научна ФилосоФија, што за- ./  поставља истински живот, када нема у себи ;   ншлта, што је оправдава? По њој он би мо-  гао да живе на штету другога, што се је  противило добром му од природе нагнућу,  или .  .  .  да очајава. . . И када он у себи не  би осјећао сву силу објаве здравог живота  и његову сласт уживања, морао би да се  прегори, да своје жиће претргне у најљепшим  годинама. . . Мапе се и сиђе усред села. . . Под гра-  натом мурвом бјеше иставио „Пилат“  напро-  дају своје ситне ствари. Кад га је угледао,  дотаче се Феса и поздрави га. Бијаше црвен  као рак, плешињав, с пуперком на потиљку,  уредно раздијељене косе. С рукама у џепови-  ма ушетао се поред робе, непрестано нешто,  гупђајући. У околу уза зид зијеваше неко-  лико старијих и болешљивих1  људи, што су  слушали малу мису, па сада се јадају један  другому. Заслави на „подизање“. .  Сви поклекоше  и пригнуше сек земљи; гласно молећи, скру-  шено се удараху у прса. Иво нестрпељиво очекиваше, да изиђе  тај народ, осјетио је потребу, да буде међу  свијетом. Напокон неколико женских убрзаше из цркве, знак да је миса при крају. Домало  наврије u друга чељад, разилазећи се својим  кућама. Изиђе и жуиник, а у то заславп и подне.  Иво га угледа гдје силази низбрдпцом, јед-  нако журно премећућн кратке ноге. Смјешкао  се је старицама, што их среташе у ходу и  добацпваше им по коју безазлену шалу. Онп приступише један другому п усрдно  се руковаше. — Знао сам,,ела сп дошао; рекли су ми  »  — поздрави га'жјунник и погледа га својим •  уиитљивим великим-шчина. Бићеш собом по-  нио силесију новости ? Е да, греш пз наше-  га 3 . .  !  Ма уранио си, још нијесу почеле  смокве. — Ти си увијек добре воље — опази Иво. — А ви што долазите из далека, по-  госнодите се, па само важно. .  . — Пусти, пусти!  — трже се Иво. Оста-  впо бих се ја свега. . . — Дакле, што је нова? — Нова? Не знам. . . — Кажи, нека и.шт у овој пустоши  дознамо поштогод. Не љутW  да те зовем на  објед. . .  Бит’  ће те с4твоји ужељели. — Хвала тп. — Дакле? — јави се наново жупник. — Шта ћеш? . . . идемо на објед, подае  је прешло. Н раста.доше се. Укућани бијаху већ посјели. Брат му  Марко, момче окретио но иркошљиво, бјеше  већ посркао јуху и диже се па пође сам  у кухињу, да донесе месо и да се загризе  успут о стару службеницу. р| C lTK o — B L ojK -J.e ...у.зр.о.к. да~еи црво врЈшеш  jtO JiiaoJ? — До.ље за. ..ва.о— ——рече... мла^и .. брат, носећ кухано месо — мање ..ie.Te— c’apamc’  I — Тако је! насмија се доброћудно Иво. — Оставимо жуде разговоре — озбиљно рече отад -----^"Ово је четврта .година, да св тамо, а ..знам, да ее у четирм i  одпне свршује. — Може се, да. . . Ма прву сам годину  био болестан. .  .  А могу и код куће учити. — Пусти га — јави се умиљато мајка  му. — Зна и он, није већ дите. — Знам ја најбоље! Не гре посао у  реду. Ма нека чини, ча га је воља — при-  корно заврши отац му. Нво је осјећао, да је крив па не -одго-  вори нн ријечи. А тако се н отац умири и  не приговараше даље. Први се диже отац и пође у дућан. Брат  му Марко зовну слугу и нареди му, да одагна  живину у нашу, па и он изиђе. — Увијек отац штогод приговори —  рече Иво мајци, кад су остали на саму. — Љути се; говори да си јур ове го-  дине могао евршити, ма да си се узлинио. Бит’ ће ти тешко — ну настој и тп. А све  ће бити добро, утјешљиво докрајчи мати. . .   Ајде, напиј се још, па пој опоиинп. Иво пзиђе уза стубе, униђе у собу и  за собом затвори врата. Бјеше раздражен,  немпран. Није знао шта да почне, часом  баци се обучен на постељу, Хтједе силом да  прокуња, да. опочнне, но није му се никако  дадо. Нешто му паде на ум и он се диже  с постеље, извади кључ из џепа и отвори  ковчег. __________ Пребпраше по њем и нађе Аену слику] _  Безазлено, дјетинско лице, оивичено тамном  косом, вееело се подсмјехиваше. Н1то је впше  у њу гледао, постајаше раздраженији. Је ли  могуће да оно још недорасло дпјете — не  оејећаше? Ко зна, зна лп она, што је прави  живот, што је еласт и љубав. . . ? Можда  њено тијело ннје загријано жаром етрасти,  ваљада нема душе. . . ? II он не може впше да мисли, бол га  савладава. Стпсву још рукама слику и без-  надно је спустп у ковчег. . . У соби је тишнна, а са улице чује се  весели смијех чељади, ходање п дозивање.  Доље нспод његова прозора играју се дје-  чурлија „на бучеи, и јагме се око раштр-  каних пуцета. Младић се прислонио уз про-  зор, а мпсли му блуде некамо неодређено и  не може ни једне да средп. -Кн>жге Матш],е Српске. 10. 3 Није друге, мора и на силу да изиђе.  ^  Он uohe к мору. У [пеговој близини  .увијек ваЈгази утјехе.. Нешто, што ггаје схва-  fao гонило га и гурало у очај. . .  Уморан  застаде пред боровиком, надогледу жива мора. — — — Поглед му блуди шпроким  простором, ii бол помало попушта, разплази  се по распјаппм, засјенутим доловима и ува-  лама, блажп га даљина мора, што се с небом  спаја, губн се преко внсоких прекоморскнх  брдина п паетупа сјета, тншина п безко-  нанна чежња. . . А боровик сјајисена сунду, лаганожа-.  мори а дебелп мртви хлад тајннствено при-  влачи к себи. Живци му сеупокојише, обншао га млаз  силна ганућа. Он оејетн у себи залад- васе-  лене, из које је и он нпкнуо и ослушкпваше  шапат љених бића. . . Прел очитом објавом  вјечности дугаа му се растаиашеу свеопћој  хармонији .бескоиачне љубави, у чијој сили  блиједила је и ишчезавала — у неизмјерностп  простора — п сама љезина дјетињска при-  лика. . . . Тако се помало прилагоји домаћему жи-  1  воту. Сћакидање шетње узжтазо море дона-  шаху му сигурне утјехе. * * = а > РГстина погдјекад, изнебуха, спнули би  му памећу догађаји пз пошњедњнх дана;   трзнуо би се и осјетпо'у дну душе печал п н т Т L •t 0 R Р 1 R Т о - 'L а т о 4 S f f D П л а а 5поврнјеђених тужнпх усиомена, п дггјелп орга-  низам лагано бп задрхтао. Ну оејетљиво ње-  гово биће даномпце открпваше-п упознаваше  у околншу у којем борављаше вјечпте истпне.  Јављао се живот — па бп му се он, у ко-  јем му драго облику подао. да у љему утоли  своју неразложну бол. Т рзавнда жнвада-јењада је и потгустшга  а Јшесто н > е. наступила лака сјета и суморш Xтежња. / Па н у разговору с мајком, у чнтању,  у радњи по кућп, у посматрању сеоскога  живота, налазпо је искру меке сва,к.ттллтпње  ноезије ; он се тако дшјзад примирн и бијаше  очито задовољнијп. Једнога дана уранн п тек што је об-  јутрнло, наумп поћи у поље. Док се сређи-  вао, у дворншту сакупљаху се тежаци. Чуо  се јаки глас шјор Луке, којн наређиваше  слушкињп, што да спреми за оброке у внно-  град. “ Путем озвањало блејање стоке, ревање  магаради н дозивање чељади." .  .  У први' дик1 ■> сунца цпЈело село ojeine на ногама, да от-  почне тешкн рад. Дружнна бијаше већ одмакла пз села,  када је Нво нзпшао на иољски пут. У ходу стизаше га испрва још погдје-  којп задоцњелн тежак с тешком мотиком нре-  ко рамена. Он бн пзмијенно с њпме по коју  рпјеч, док бп дошлн до његове ограде. Нај- послије остаде посве сам и одмпцаше полака  напријед. .  .  Осјећао је у себи задовољство-  и милиње, пак се радо устављао код џбу-  нова цвијећа п стабала. На догледу мора застаде. Сувце бијаше  подоста одскоппло, а с пучине ћарлијаше  вјетрић. И иу . .  .  дуну јаче, п онда донесе  одоздо љупки, лагодни шум боровика, а суп-  Чце полако заклањаше се за сив облак, што се  сам вуцарпо у ведрини простора. Ишлеза-  в.аше~~тако— сјд ц -,—да г.а замијенц спва свјет-  лост, онакове боје ко сурс околишне голети. Иво се трже, испред очију му нроле-  , тају меке сјенке, што се пучином чаеом  ‘стизаху и надође на ш сјета, као некака ббпа.  улутша. неодрећена п далека. .  . ч -....'ћ)н пође зампшљено даље к оној страни, окле се чула звека п откуцаји мотике. Како-  га та уморна музнка к себп привлачила, нађе  се убрзо код жпве работе на рчеву впногпатр. - На тежаке пазпо ie ,бпат mv Мапко. Онп  се пригнуше к земљи п прекопаваху сад^  Већ им се чела бијаху обросила, а кроз ко-  шуље почео продирати зној. Пред љима двпје  дјевојке пљеле су троскот и другу заио-  вјетну траву. Другп, старнји дпо винограда пољеваху  два млада тежака растопипом модре галнце,.  да га сачувају од метљике. Текућина се пре-  љеваше на сунцу у разним бојама. Иво поздрави и застаде пред послени-  цпм-а. Посматраше их како тешким рукама  на широко одмахују и ударају утупљеном  мотиком уцрну земљу. Свпјетло гвожђе зве-  чп одмјерено и одбљескује се прама сунцу.  Људи упреше свом снагом, па премећу и  преврћу црнпцу. А сунце се боље дзже, носи  собом тоилину, живот;  дуге сјенке враћају  -се до пспод сампх стабала. .  . Иво осјећаше њихов тешкп рад и уди-  -саше воњ прекопапе земље. ЕБегова момачка  спага прену се, разиграна жаром сунца и  звеком мотнка, на похмеду тих прогорјелих  знојних лица. У то забруја у пб грла дјевојачка пјесма  топла, днрљнва. .  . Она као да му буди мла-  дићке осјећаје, заланхе га далеком, несређе-  ном чежњом п нагања га, да погледа. на дје-  војачко разборито п сјетно лпце, сунцем  цбасјано. . . . Када се је по подне повратпо, нађе дру-  жиеу разпграну н омамљену цијелим вином,  умором п топлим знојем. Навдар их нага-  њаше, а редпвоја млад н одабран, предњачи  им; другп за њпм ваља да свој ред гоне.  Земља суха, прашп се п ко маглом обавија  дружнну, блатп пм главу н разгаљена мокра  нрса. Низ образе нм цури зној, котрља се  преда њпх п 'топп жедну земљу. — Ала мојн, ко ће боље!  обиграваше око њих навдар замагљених очију. Још мало,  па ћемо се заложити. Упрп! А дружнна дере земљу. Прашпна се по-  вија, звека мотика заглушује. Свегониједан  другога; уочљиво испред њих нестаје необра-  ђене земље. — Доста је —  завнче некп старац и  остави мотику. Напијмо с е !  — дода блаже,.  брншући зној са изрована лида. —  На здили увик је први старп Анте — педну старца навдар. — Бп’  сам нпкад н задњп. а први на  радњи. Бпло па прошло — одговорп мирпО'  старад. И тежаци по ледини прихватпше сеуелаг   што бијаше преостало од поднева. — Гледај!  Ннко куса и не прибире  мраве, а пуна их јизбина. . . — Дај ти њему само да се наждере' — ругаше се једно момче из друштва. — Ча је Цирило, а? — озва се вре-  мешии човјек, обрпјаних бркова, утопита  носа и дебелих успица. — Ха, ха! — обрну се младшћ, смијући  се к Ивн. Знате, господару, њега зову Рого ! — Муч’,  грдобо ! — А брат му Крње, лугар је! — на-  стави Цирило. — Пас, господару, као и он;  веле ти је зла учинио!  А знате, зашто су га прозвали Рогом? —  и надуши се оби-  јесно смпјатп. — Лако је за н .!  - — јави се с посмје-  хом навдар. Да би онако за те! — Је, трудн горе од мене — и отац  гладан му ка’  пашпе — одазва се Дирпло.  А ча му корпст да јема? Ето u данас је  дошао на радњу, да спромаху из грла однесе  наднпцу. А штета. . !  ЈЕако ти је онако стећ’!   Чалабркнп мало спмо, мало тамо, п ето на. — Гледајте му губпцу? Баш је мрикладан;   како му се само нос прибпо!  А знате — не  ће га жена. . . ! Свп прснуше у обпјестан смијех. Ннко се смрче п не одговорп. — Немојмо свпритп — опомену навдар.  Људи наппјте се, па мотику у ш аке! — Оставпте, мумља још старп Анте. — Јадан нима зуб’!  пецну га Цирило. — Чекај, чекај !  — доћ’  ће п тзо.ја ура — одговори мпрно старац. — Да радимо!  А впдите што пијемо — и накрене букарицом — Аама брсата!  Оцта, брате и боба. иа дери! — Ча си се узбалија — прикори га  А1арк.о’  брат Ивпн, ксјш _ш е_4-е.-..нп._.стра.ни__на- no.ee oa.iarao комадићем" спра. —  Узбалија, д а :  вп јите спра, ма исто  мени ће боље боб спробит’.  .  .  А да ,је и  боба.!  Ж он се наново обрне к Жви и гле- даше му смијући се равно у очп. Боже мој,  зашто мп живимо !  Све је за вас !  Рђава рапа  до Бога, а убп труд!  Па п опо невољне  наднице ваља код вас с’арчитн. Ето, од сва-  нућа, на до мрака . .  Дуг дан, брате! . . Да  се бар поподне закуља. — Ча ти говориш,  Рого ? — упита га поспрдно. — Бнж’ те, господару, испрскаће вас. . .   Впдите, да бали и одбалпва. .  .  То је смут-  ша у селу — набаци се уједљиво Нико. — Ајмо!  — диже се Цприло. Гонићу  те, Рого, до Бога! — Муч’, шугава козо!  — срдито одвра-  ти он. А дјевојке се подсмјеваху. Царллц— це диже, прлступи _к Ј уриној сестри Маријн, ухвати је за главу обима ру-  кама и дрмну с њоме. Дјевојка се прене и  погледа га. — Г о е!  i ода р у. -  х о i i  ет е о в v -V  Видпте,.,ж.ако  ;је згодпа и месна-ти: — Бн- ли---је пољубшшV  Питајте је! . — Оставп re д јс 1и)јке прп.мјстп Пво. — Зар их и ви браните? Онда сте п  ви женска правда! — Нека говорп — јавн се Марија —  само иека рукама мнрује. И онда се сви опет дигоше на посао,  истресајући са одијела остатке хране. —-  Х а !  — засијече од срца редивоја;  а за њим отиоче остала дружина. Иво се бијаше завалио на ледину, у  хлад, што се простро од облпжњпх маслпна,  Ji ужнваше у свјетлој и благ.д топлинп. Сунде  нагињаше к занаду, пиркаше свјеат маестрал,  блажепи сунчану жегу. Око њега зујаше си-  -јасет кукаца н нролетаху шнаранп лептири.  И наново зазвечаше мотике и забрујп дје-  војачка пјесма. Жква работа бјеше овладала  њиме. Ко да осјећаше тежнну нажужаних  руку псилу уморна живота..  .  Домало диже се  и одлучи остати у пољу, док се радња доврши. Кад хтједе сунде на запад, он се попе  на високу гомилу н загледа се у даљпну. Слатка сјета, нуна лагане ноезије посте-  депце нснуљаше га, посматрајући те суре  сјене, како пуне доце, увале п поточине. Чим  се оне дуље протезаху, бпјаше му чпсто  лакше и слађе прп дугаи. Цпјело му се бпће  смпрпло п он је зажелпо да се тамо у њима  станн. Из тпх засјенутих увала ко да слу-  шаше умилне гласове и меланхоличне зву-  кове, што некако брује, ко понратнпца сунцу,  које тоне у дубину жива мора. А када је  сунце зашло, нека тугаљива чежња поче  угађатп његовој мекој нарави. Посматраше  небо, крцато Фантастичним сликама п машта-  ше о својој срећп с некпм идејалнпм бићем,  пренашајућ се духом па оне наранчасто-  црвене пољане, што постенено ишчезавају и  губе светлост и сјај. .  . Еад си|е с гомиле, хватао се ирвп су-  тон. Око запада бијаше се све смиршго. На  чистом, илаветном небу појавио се мјесец,  који бијаше од одбљеска пољског зеленила  посвема блиједо-зелеп. Тежаци су мучке преоблачили обућу.  Из назувака сипаше се суха земља. Пошто  се средише, одмицаху .један за другим, за-  метнувшп се мотиком, низ виноград, к пољ-  ском путу. Иво и брат му Марко корачаху за дру-  жином. Испред њпх ходаше Марпја и ше-  зина другарица. Цирило у путу свакога часа  окреташе к њима, дражећи нх Ивом. Спу-  штала се блага љетна ноћ, кад бијаху на  догледу села. И други тежаци, — сви умор-  нп — враћаху се са поља, и свуда се чула  пјесма младости. <  Иво се бнјаше подао угодним мислнма.  Ко бесвјесно ходаше за дружином, н-иосма-  траше Марпјпu стро јпн i-трук. Еод ггрвих кућа  уппта је, је ли се умојшла, упита је онако .  .   тек да јрј чује- глас. > ( — Нисам ни ласпа!  — одговори дје-  во.јка и љупко се насмија. Мучке, ко потајице, уљегоше у ожпв-  љело село. Еод својих кућа дружина се ра-  стајаше, Ј уре с Марпјо.м уће у сво.је мало  двориште. Ив^у застаде зампшљен и гледаше  за њима. Ајмо! Ј а в п  му се орат. И онп пођоше напрцјед, к својој кући. Како му је додпјало чекатп вечеру, изи-  ђе цред дућан, да се расхлади. У лућллту  озш твате— о^ахц-т-ежаке^-да^ш^шам при~и_да,  средп рачупе. Простор обасјава лојеница, а разноврсна  роба, како му драго разбацана, једва се на-  зире. Блцједп жпжак дркти пред Горпиним  облпчјем, окпћеним цвцјећем од иптаране  хартцје. s\ .  np-ol)£--4ypp и унн^е у дућан. — Дошао cajV-Л- рече'— да мп испда- тите оно наднице. j — Јлолпко пх је? * — Бп најбоље знате. ^ ,Qf Jjjffl-olUC Шјор Лука дохватп из^-иадтгце стару, отрцану књигу п преврташе листове. —  Дакле:  Анте Чоле — три над&ице. Младић се замисли и ретеТЧпнп ми се  три и»по. Д- Не знам, спнко, не ћу твога! Заби-"\,  лижпм..како M it Vmi'peuo. 'У " кући јс: з.овшггаг ^ ’usjJe син му Марко, а отац га уппта:  Колико су'дана. радпли Анте и Јуре? — Трп. — Три п пб; добро се спомињем: уто-  рак, сриједа, четвртак п пб наднице у петак,  тврдио је Јуре. — Ча петак? — зачуди се Марко. Знаш ш сам да је кишило. _О .Д  „ онога .нжј.е - -  бнло користи. — Дакле, три дана? — закључи шјор  Лука, па извади дехар крцат новаца и зброји  ■сваку надницу (ш бЈ) новч. — Дакле ево ти:  1  Фор. 95 солди^— проговори сухо. — По седамдесет је надница до-  чска. Јуре. — Река’  сам ти по шездесет и по — Ево ти на, држ’! — Платите| како хоћете — мирно ће-  младић и примтшцовац. Хтједе изићи, но на  прагу ко сјети ,.ое: — Рекли су ми, да вас упитам и радиуља. — Добро, добро, наћи ћу одмах. И ста-  .де опет да преврће по књизи. — Ево ти! Јуре поздрави и оде. Ј, Тако су p c v jjO M  долазпли п. другп. хс:каЛ Чо дн. а шјор. -Лука једнако. се препир,аше...с.  њима, ну у зад ау  растајаху се у мијоу. П   •већ у дућануне бпјаше пикога, осимМ арка,'   кад изнебуха уљезе Јујзина малка, (^ти^ А/т р — Колико сте му дали? рТЧешагло. — У све дванаест Фиоринп —  одговори  мирно шјор Лука. — А оно друго ? — Код мене вам још осам Фиоринп. .  . — У.вијек ушћинете—аагод . .  . ма_не смета, пу оне би нам могли дат’.  Трибујег   сутра ће мп Јуре у варош, ваља да купп  хиљаду ствари, а потрпба нам је и од мо-  дрога камена. .  . — И менп је приспија. .  . — Говору, да је у вас скупљи. .  . — Па? А кад вам је потрпба, ко вас по-  маже? Нека их код мене, с:арчпћете их лако ! — Бар мп дајте још два Фиорина, по-  триба ми је! Шјор Лука машп се у’  пехар п уручи  јој новад. Жена поздрави и оде. Жво M ciiV T K M  нестрпљнво ишчекиваше, ла му отап средп рачуне кдгоеврши посжве,  па да , па врпјеме након вечсре пвиће и одахне сјдАодно ._у разхдадпдп. Мпшљу је пратпо ■  очеве кретње и његову бригу за непрекидним  радом. Нпкада нн с чнм није се задовољавао,  — ‘ и"Он јс у своме оп,у виђао тек ПеАгирШ ч трговда, којему бгдаше главни ..диљ.да. де о.богати. ~ .. Н . сада му бјеше жао, што се толико мучп н кпвн, а могао бп_п с овим, и;то је  до сада стекао, лпјепо п спокојно жнвјети. Напокон се шјор Лука дпже и попођи  по дућану па уставпвши сџ на прагу, угле-  да Иву. — Ајдемо — рече замишљено. Нрп вечери намргодио се шјор Лука.  Љутио се на неке тежаке, што нијесу хтјелн l \шкропити винограда, jep им не бијаше дао  потребитп модрн камен. Говораху: Ми ула-  жемо наше труде, право је да нам се бар  камен подаде. — И Иво је данас био код нас у пољу  —  наједном јави се Марко, само да нешто  рекне и разбије ћутање. — Биће заговара’  тежаке — нагло зи-  нувши одговори отад. — Раде и оиако доста!  — рече ко за  се Иво, сјећајућ се уморне дружи-не. — Дакако !  — плане шјор Дука. — Коу> лико.си само до хране, задегло. бисада нзпЈа  цпјеломза сву годпну  Хм, па да би зашто !  Е, додијало је. .  . — Пусти — брјажљиво ће жена му. — Ча пусти? Пет годин' скита се, па  ча је учинпо. рецн? Други су свршилп п јур плаћу потигку, а он? Ко паметњак  И умуче, но лупаше ножем срдито по плп-  тици, да му се од великога.зора испод грла  тресла гуша.> Ив-о -  ублиј-едп; жш кцпа. Препун п раз-  дражен малдане излану штогод, што бп оца  још горе разгњевило. Но у задњп час издржа  муку, диже се и^отрпа нпз стубе. , . Над селом надвио се мјесец п бли-  једпм свјетлом обасјава врхове стабала  и кровове кућа. Но улпци простпраху се  отегнуте сјенке. Младић пзбије на отворито и застаде. Селом разлијеже се пјеема, сми-  јех п весеље. У.ди>репп напштп. истргаии сва-  кидањпм- радом, luijecv тражи.ти дочинка,  већ  се подадоше младалачкој обпјести. Пво се примирп и домало обузе га та-  кова раздкежепост, да се силом уздржаваше,  како му се не бп овлажиле очи. Чувство   љубавн будпло се и нзбпјало из цијелога му  бића. "~Сн~§ажеди мидовања и утјехе и болно   се сјетп очеве срџбе н прсзира. Бесвјесно  сч - подаде тузи и онако без мпсли крену даље. . . Y ходу наљ.езе--ш.а. Ју-р-у— и— еестру— му  Марију. Стајаху прпслоњени уза зид, у мје-  сечевој свјетлости. Г  НШпа  * Он н .м  назва дјррру вечер п уставп се код њих. — Кренулп у iuctua ’  V  = - ј а в и - с е - Ј у ре.   — И је лијепо. кому може бвт’  — надода. Он на први мах не одговори, загледа се  часом у њих па ондарече: Љето је. .   бпх нок дпаге воље лутап р.р и п л г  ји—дољем. — I  »јерујем, а ко не би, ко је ластан! — То није тешко. — Ч ини вам се — мирно ће млари. се пстиха Марија  п надода ко за с е :  — Мн, бпедни друзи  ваља да се и сутра мучнмо. — Ада, дпро, лећ’  — довикну с кућногшехат. прага мајка им. Ко ће вас сутра будит’  ? ,  .  Но они попосташе још неко вријеме. Иво посматра Маријкно лице. У мјесе-  чевој свјетло.сти бљедикаво је , без изразитих  црта, пекако сјетно и замишљено. Онамо, нз  горње стране ce.ua доиираше до љих разуз-  дан хихот и пагањање млађарије. Јуре чекаше да Иво отиде први; није  хтио да га остави сама, а опет, уморан, рада  бп опочинуо. У то се и Марија маче и рече:  — Онп  су заборавили да се и сутра ради !  — Дорба  вам ноћ !  и нође у кућу.  f Пво.гледаше ;;а п.им, п кад затвори кућпа  \вратаГМЈеше му чисто жао дјевојке. 0 сјети  смнловање, а да му нпје знао узрока. Јуре једнако ћути, а нагањаље, пјесма  и дозивање с горње стране пимало јењава.  Он помисли, да ће га и Јуре оставити, да  ће остати сам, и то га гане п смутп. Бијаше  се зажелмо љегова друштва и разговора, да  се разабере и умири. Ж чисто презајућ за-  моли га, да п.ође с њиме доље преко поља,  к мору. — Послушаћу вас — цече младић — ако и је за-ш м е- ..касгш,. Па изпђе из двора на улицу. Упутише се мучке кроз село. Између  кућа, бијаше све мирно. Тако у ходу наље-  гоше на чељаде, распружено посред улице, које је уморно заспало, гдје се је нашло...  Избпвши.на..о.тво.рено-шол>е,-М1во-оејети--по.=-  требу да ма с киме пријат. ељски рззговара,   но бијаше га толико обузело чувство на  поглед отворена обасјана поља и мора, да  није знао како да почне. — Попустила је жега — рече онако  замигаљен. — У х!  да је овака хладовнна, кад ее  копа — вес(.‘ .н) одвратп Јур-е. Они пођоше даље, полагано, ћутке уз  цвиљење попаца, па кад бијаху близу мора,  подаље од села, наједном се устави Јуре п  погледа Иву, као да га пита очима, куда  ћемо даље? Младић га није разумео, него устави се  и извали на комад ледпне тик пута. — Сједни и ти! — понуди он друга  и мало се одмаче, да му учини мјеста. Па  кад и он сједе, упита: — Зар ти није драга  лијепа ноћ? — Ча ми говорите? А кому није! Ма ето кад најбоље пландујеш, п ојиислиш , да_се  неш ни приврнутј, а мотпка.ха чекат->na пзгу-*  биш вољу и .ово мало уживат’. . .. - л И момак ућута, а Иво се подаде осје-  ћајима обасјане љетне ноћи. У љој бијаше  се већ све живо упокојило, но засве, са свих  страна, јављаше се живот. Он га осјећаше  у себи и у околину. Ослушкива шапат свеоп- К љ и г е  М а т и ц е  Српске. 10. 4 ћеиости, у којој ишчезаваху појединци: и  иеразумљиви звуци, и цврчење попаца, п  само кркочење жива мора. Покој се спушта-  ше на његову душу, испавкујући му сваку  тешку мисао, да је заокрије отајством ноћи. Прену се из блага покоја тек када зачу  тнк близу себе непознато цвиљење, које као  да је долазило из земље, иа погледа на при-  кладио Јурино лице. Ну умах се оћути си-  гурним ir ни-часом--нс-сумњашет-даг-кцд-еебе  није никада_Јша.о-вјернијегњ-друга.  И он се  примаче ближе к њему и рече м у :  — -При-  повиједај ми штогод. — Ја  вама? Ви сте дошли из свита...  Прављајте, слушаћу вас. — Али мени је драго тебе чути. — I'ni.i.e да вам пе прав.љам. кад инмам  о чем, него ако ћете о невољи, — а то и  самн знате. . — Дакле сватш лан .  то r o p e l,^ - — иамаче  се Иву. — Јур не може горе .  . .  Нарадило се  поље и надужило се. Све уздање, да Бог  благословв труде, на платиће се; а кад тамо  притисле неродице, земља издала, а_ камат- ^ници стискују. . .  Ово је еело нгмшалоч— вн-  ч Л3УЈте, .а. ваљада ј.е_овако и даље од_нас. .  . Младнћ, 'устежући се, прекиде товор.  Наједном се насмија, као да се је- нечему  досјетио. — Зашто ја вама ирављам, када су то  гваши посди! — Зар нисам п ја из села? — Ја мислпм — скањпваше се младић  — да се за нас нико не брине. ТТву гану болна млалпј.гин 6]uir:i.  Ме-  кани његов глас у оној тонлој ноћи, када је  ч;ве оиочнвало, будио му из душе дјетињску,  •братску самилост. И он се обрне Јури и  уппта га довј.ср. 1»1шо т— tL како.. тв.оји ^живу ? — Моји !  — трзну се младић, и настави  мирно:  Ка и други, а да вам нраво речем  и горе. .  .  Видите, ми све горе, ча смо се  веће трудили и поншш се; баш ко се узви-  сује, поннзиће се ! Пво се носвема заин:  сазнати Јурпно стање. Q — Ви хоћете да све  :жп Јуре — па кад вам прављам, која ко*- t  рпст? Вп боље знате, кад сиавате, него ја/  кад бднм. .. Видите, мој отаи одувик мртви је'  тежак. . .  Он — може се рећ’  — и ue зна  за друго, него за земљу ; а и земља била  харна и цпне вину добре, е да је тако до  дуљега подржало!  Намећио се отац, почео  узимати у господара ледину, пашњаке, •  нај-  веће рђаву земљу. Раднли смо сви, а нај-  внше онн брат ча ie у /Амерпци. Ма ко /Кс  одоллт: брата узелн шмилптар. сш ха^— :сам. Ма се је с господарим погодило, ваљало:epecyje и зажелШ; LV_’.'i-A L  - , ZlVc& Č*- Проду је и на силу крчит, ако не ваља намирити  „празно за пуно“.  Ниси на врпме посадио,  дзј му из другога винограда, онолико, коли-  ко би бпло могло бит’  на ледиии. . .  Почео  се отац ,дужш' . . .  и од онда све се извр-  нуло na»pnk-n—  . — Биће било и користи од винограда?  прекиде Иво. — Вирујте посве мало;  ма да и је ча-  год, кад камате изиле труде и земљу! —  А_у кога сте узнмалн новаи ? — У-Лстнх господара земље. Ви знате,- како je; они су посидници и трговци, па  раде како пм је корпсније^М а и ми тежацп <’узррчни.ш<).сно.ме спромаштву. Отац узимао  ;је повац..  ка да га не трнбује. иовратит. . . .   чНудили га људи, ко. видили скоју корт-т. Ча  100 ^мислите ? На 100 Фиорини давале се дви каце-  ^маста. а каца се илакала до 15 Фпорини; и / , - •  cuiiaTa10  се чдапл0)  к у , да је даровано. — ВПта говориш? —-  чу-дио--се-Нво. — Тако је,. п то јс па иоштени начин,  а било ie _и—горе. . . Ну ја c,f т.утти\гр не чудим, нису никога силили. . . — Н узимало се ? прекиде Иво. — Па да видите, првж1ходава-б-идо-лвжо-  ’ и плаћати, ну поели настале нерпдице, опа-  лио палац, и ча је н а јго р е —  пустити тали-  јанско вино, па спале цине на нишће. А људц  ,не могли подмириват и дуг рестао ;  а сада 'вжше нпма помоћи, живе се у презавици и  ■страху, набрзо не ће ни овако. . . — Ко зна да ће бити боље — одврати .Иво као за се, искреном еамилогпћу, па ска-  њивајућ се повјерљиво га упита: И^моме^.  оцу бићете дужни? \ о mijе у селу ? - — одговори обло- -'jt.  вито Јурш Т)ЈГ у селу и јога два-три у ва - .  рошу, ча ијемају, а други, сви смо — овлаш ј  ча би ипке на прсте прибројио — сви те-  жаци једиацн. .  . . — Нпсам т4Г-ш-давна--ица-ви-д-ио— — — н-ане  на памет И ву и тако прекиде младића. — Иемоћа јур дуго. .  . Вирујте од онда  и проша ме смих. А ннсам прво зна за не-  вољу. Отац никако .  .  крпија се, иокрива. .  . Ма сада све је на мени; хоће се и за бо-  лесна оца и за кућу, а ни. .  .  И сутра .  .  .   хтједе иешто рећи, но претрже. Дрс/оЛ/Уо. — Т Т Т та си хтио рећи? — оиази Иво. Ј — НиштаТ”  бдспјеие Јуре. — Кажи! навали Иво. — Немој тајити  од мене, реци ии ко свому брату. — И сутра — смисли се Јуре — ва-  љаљо би мп поћ по ликарају у варош, а мучно  ми издангубит’, а и не притиче новаца . . . — Није ти много потреба? — упита  Иво, помјештајућ се. — Која Фајда да је град за динар, кад  .динара нн, — рече пријегорно Јуре. Младић секао смисли савладан самилошку,  п%...умилно. понуди..Јурш-жнвац-а-оа љскарлју,  — Немам много, рече — но мислим, да ће  ти бити доста. И извади новчарку из џепа. Јуре се трже и устаде из-нен-аЈ>ен. — Не питам вам ја, нитж еам го-ворио,  i3a да вам измамим. . . Зашто ћете ви мени  дат’? Бог сачува’  и тога. .  . — Па вратићеш ми — бојаж.виво ирс-  кв-де га младЖ и диже се. —  Молим вас, немојте о то ни говог -   рит’. .  . Који би ја био човик . . !  Још има  у људи, ваља даће. .  .  Имају се од чеса  наплатит’. И на то умукоше и упутише се прама  селу. У путу Иво ухвати Јуру иснод руке  н разблажен стаде да се извжњава: — Зар се љутиш на ме? — упита ra. — Зашто ? Фала вам, ко госнодару и  бољем од себе, — ма ча не ваља, ни ннко-  му драго. И обојица, као стари другови, у ходу и  истиха разговарајући, одмицаху полако. Мјесец је лијепо одскочио и нагињао ш  западу. Они се приближаваху првим кућама,  ослушкујући пиркање вјетра и шуштање ког  осамљеног стабла. Цвиљење у  трави бијаше-  престало, ваздух се расхладио. Сав се за-  ситио воњем сухе траве и џбунова, што из-  бијаху између жива стијења. Пред својим вратпма Јуре погледа у  звпјезде. — Блиди од псточне стране — рече  као за се. — Зар је брзо свануће? — упита Иво. ■ — Лако ти сад сване. .  . Исток пору- мени. цнкне сунце и одмах пече. Оситипх пот  и тареш се, а још се ниси ни прикрстио —  Спавајте слатко — ноздрави младић. — До впђеља!  — одговори Иво и на-  стави: Чешће ћемо се видјевати. .  . Јуре униђе у .кућу и баци се на пру-  ће пред вратпма, подметнувши копаран под  главу, да тек ирекине сан и опочине. . . Иво  пак прослиједи и отворивши опрезно врата  од куће, полако се стаде вући уза стубе,  да га отац не чује. Но засве, хгад наљезе  поред очеве собе, заму му r.tae. Заустави се,  сустављајући у се дах. - — Да ми је знат, куд- се је до ове урс  скнта: !  — .  говораше_штац. — Пусти га бпднога, и вечерас си га  смутио — чу се мајчин глас. — Ти увик пусти и пусти! — јаче ће  отац. Ја  видим, да се арчи без користи. . . Тада се неко промешкуљи, наста шушта-  ње по постељи и престаде разговор. Младић пак изиђе уза стубе у своју  собпцу. Ирислони се уз прозор и не ужеже  свијеће, но обасјан мјесечевим свјетлом, за- рони у свакојаке несређене мисли. Домало  се у памети разабра и посматраше ниске  кућиде, раштркане по селу. Чељад је опочивала, по њему се причи-  њаше, да .је тај п.пхо.ч сан растрган. .иредл.и}!  и нагао, да велики труд и бриге ве даду  мирна, починкали у ту кратку љетну поћ... Муком отргнувши се од прозора, свуче  се и пружи по постељи. Ple хтједе затворити  прозора. Бијаше му мило, да се мјееечево  свјетло по соби повлачи, а он да гледајући  у њ — задријема и заспе. У  јутр.о. чим се је пробудио, бијаше му  прва мпсао. да пзпће. да лута пољем. Искре-  но се тому веселио и већ промишљаше, како  ће и данас спровести дан у нехају и посма-  трању. На брзу руку обуче се и поппје каву.  У кухињи упита мајку за оца. — Доли је у дућану — одговори му  она и опомене г а :  Гледај да га уе љутиш;   он се, бидан, за свих нас мучи! Иво изиђе, прође мимо дућпн. но не  сврата се у њ. Управо.. бјежаше од дсуће и из тије улице. Избивши на поље, засјени га сунце, ну  и поред свега, што је оно већ почело про- жигати, младић га иоздрави жељео и усрдно.  Он ходаше полако путем. Око му се драго-  вало у плаветнплу и зелепилу. Никажша..  тешка мисао ппје...г.а морила. Ако би каткад  која суморна наврла из прошлих успомеиа,  лако би се расплинула, као да је превећ ситна,  да га глође у сјајноме живоме простору. У прнсјенцп, између стабала, успори ко-  раком. На махове и застајаше, па скипувши  шешир п држећи га у руци, загледа се по  пољу. Тако дође над висок долац, гдје се  заустави код путељка, што је у њ водио.  Прво него ће сићи, посматраше веселу јул-  ску прпроду. .  . Винограли дпзали се као море, масЈшне  се окитпле родом, а путељци се оивичили  бујним, мирисавим цвијећем... Харна земља  одужила се и радосно се јавља Иво се сје-  ћаше прошлнх родних година из свога дје-  тпњства, када је са својим друговима бјегао  из процесије, да се оките смиљем и кадуљом,  а кад би се повратили, већ је старп жупник  крстом крилгао и дпјелио у пољу благослов.  Падоше му на памет оне силне, благословне  ријечн, иеп пх на догледу благодјети у себи  п нехотпце понављаше:- — Од муње, града и грома — ослободи  нас Господине! — Да од сидба, виногради, стабли ових  све зле године, шкодљиве живине одагнати  достојиш се — Тебе молимо, услиши нас! — Да шход земљи дати и у-здржати до-  стојиш се — Тебе мојшмо ,  услшли нас! Да — с осталим народом тада је п он  н;Ш !о ваиио: .,Да нас услпшатм досто.јпш се,  — 'Гебе молимо, услиши нас!“ М  у тим  мислима сврне нутељком и силазаше и дола-  заше у долац све ниже и ниже. .  . Уљезе у ограду, на разграђену громачу,  која још лежаше у дебеломе хладу. Над њим  сјаји сунце, а из висока иуло се једнолично,  живо зујање. Оно једопирало из зрака и из-  земље, ширшло се је непрестајним валом, па-  дало је и јачало хладом или присојем, И земља и ваздух и све што живе и  расте — сљубило се у заједнички животни  дах, све је сркадо одасвуда јутарњу храну..,. Иво се прислони уз маслиново стабло и  оелушкује рмт.мммки шум васелене. . . Слатко  милиње, што силимице влажи очи, повлачи ее  по његовој.. души. И . ие— ■ бнјаиче—ннкакова  несклада мзмсГу његонмх • • •  оеје-ћ-ајиг-и— топло  нрир.одс. Мисли му се лијено повлаче, он им се  отима, на својим осјетљивим чулима, у се  упија и сакупља и жар боја, што се разасуле  с морскога продора и топлину и свјетло  дана и мирис билина. По шушкању грана замјети чељаде посве-  близу себе. Он се трже: — Марија тп си?.-  јави се дјевојци повјерљиво. £f v v  i' Џ а ш г (Зна га тренонЧгогледа н насмија се. — Куда се губите? — рече —  бар вама  није дотриба мучт-тти сеШ /Т дјевојка наставн посао. Брала је дозрелте впптње и стављала их  у крто, што јој је висио о лијевој руци. Жво  приступи ближе и завири у њ. — Ето ти је крцат, ваља да га искре-  неш — говораше гледајући у њене прете.  како брзо тргају дозрело воће. Т у умукну, па се лијепо чује шушка-  ње лишћа и трескање грана. Дјевојка је окретно обплазила стабло,  захватајући више граве. Пошто би их обра-  ла, пушташе их у један мах у висину. Дагано оточко одијело, но вољи кројевог   окупило јој се око знојна тијела, па се сва-  кпм дохватајем и пригибом пстицаху јакп ми-  .ншћи и заобљене груди. А нрпкладно црно-^Ч /  мањасто лпце здраве боје лијепо јој приста-  јаше изнеђу загасито-црвених вишања, што .   су висиле на обилатим дршцима, п голицале је  по коси ипо образу, кад би се гране затресле. Пвсцје с-покојним погледом п р_ал?и о њену  појаву, а- не бпјаше му ш т пападна. лштП' је »  дпрала у његову осјетљнву младићску етра_ет..^у/  Она пак чудила се. пЈтоАЈнакГо стоји Ha"ncTO-W   ме мјесту и њ е проговара. Шутља јој доди-  јаваше, па да је претргне, прва се огласи' — Зар сте дошли па стражу? - -  На. стражу-? • — •  донови И во и на-  дода вецедплЈЗар да тебе чувам? — Ово ј е ваша земља. Ми смо тежа-  ци. .  . . На „злу је пету“ ГМожете узети ваша  два дила. . . — Не разумијем се ја у то. .  .  Дошао  сам онако, да се прођем .  . .  ирихвати мла-  ди!., па онда изненада преврну разговор: — А је ли Јурепошао у варош по ље-  карију? — Је. . . И ноћас оцу било је рђаво.  Бог да нас обрани! Ча би без ћаће? — Колнко му је година? — Не знам право рећ, ма биће прико  шездесет — Није ни пуно. — И је, данас је кратак вик. .  . Бије  нас сваки бич! Боже прости, кад повик оста-  ри, није му ни жа’  умрит. .  . Б!ама— дру-зпм  даш^£^тп-умр-шу-шегц-^м-Ацгачцшл _ча јемате  па-пвтавдт — хшвЈхраше-дје-пбЈка безбјпшно,  (пе- дангубећц* и покадшт.) погледајући на љ. — А.да по те дође смрт!  — шалио се Иво. — Н а? . .  . _Ма ЈаБсам јдпљмлада. — Да ти помогнем_брати, — сјети се  r  Нво и приближи се. Она га дочека мирно, тек зеру се одма-  че, да му учини мјеста. Оппшсе-п-атјпцаху,  ко ће боље и брже да кида вишње. — Не можете ви ко ј а !  — иецну га  дјевојка. - — Да могу !  — одазове се Иво. Узмимо  сваки свој.у грану. И он привину једну плодну  к себи .  . . А сунце' се све боље спушта низа  стране дола. У својој топлоти и свјетлу до-  нашаше живот множини ситних бића, што се  зујањем, цјевањем, цврчањем и лијетањем  разиграше над росним, мирисавим биљем.  Једва га се дотичу и пролијећу све боље и  брже, док им у сунчеву пламену не еинуше  ишарана крилашца п испунише још влажнп  простор пзмеђу родних грана. И вршци вн-  ших стабала засјаше; плод плану црвеније и  њихова обличја постадоше веселија и живља... — ПсгСЈш„Јте__упећ, -'-а--како -је-сада.. липо >   — р ече дјевојка. - — Нека сунца, сунце ј.е ншвот!  — раз-  драгае одговори Нво. — !Г'ак-о счч-чпiпг, — док га није, једва  га се ишчика, а -жад— о в -лада и-дедија. . . Крто бијаше врхом пун и стабло оче-  шано. Дјевојка пође да га испразни, пахтједе  да га сама наставп на главу. Онјој помогне,  прихвати га с једног~краја и подиже. Зхле- _   дегде če тренијнице - и-члица им -иаеј- аше, као х а су одувијек _аадедшњ Она попође преко ограде и искрене код путау овећу кошару.  Довративши се с празним кртолом, настави -брање на другоме стаблу. То крошњато ста-  балце, с густим испрекрштеиим гранама би-  јаше родило, да се испод сочнога плода са-  вијаку гранчице. Обасјано сунцем, прељева-  ше се у загасито-црвеној боји, која се на  више снајаше с ружичасто-плавом. .  . Но сунце почело да угријава. — Још ћу ову обрати, па ћу ћа. .  . А  ,и вама боље је вратит се; док доћете кућн,  биће подне. — Ти хоћеш. да ме отнравиш одавле  — на пб у шали рече младић и погледа је.  А ја не ћу од тебе! Видиш, како се тру-  дим. И он скиде шешир и марамом се обриса  по глави. — Ка;  послу нисте обикли. . . П р.о-ћ-е такрзасш-обоје беру. и тргају сично  воће. Ништа не говоре, само што шуште са-  Т п тје-ггб гранеГЈГТзЖадаћ;  стао да мнсли, како  ј-би било лијепо цијели дан бстати код дје-  I  вбјкгет^-отг-цштш^Т^удилаТ^вГкб њему — дш-  I виклу јнеј^удпГАунццтт^врућинаАНије— sp е- -дада од Јњега нп кадтцТт-^анЈе^ик уза н.у и  када гледаше у њу својим упитљивим благим  погледом,— je-p— o-HreiL-onj.anie— слушала- још од  дјети!].ства самп д,об.р.о. А Иво бијаше сво-  јом душом тако близу ње, да оејећаји ими-  сао нијесу могли ни часом другамо скренути. — Твоје су очп исте боје,. ко дозрела  рече јој писто наусиљено гледа- јућп у њу. — Овако— мн-ре 1 > Г |т 7 i ; nn. па ча fey ? — • Дијеие су_и— (iainajiatfK e ;  а - мој е су   сиве п млаке. — ДоСро вам се п не виду испод очали.  Ма зашто :m  носпге? •  рече n погледа' ra“   упитљиво. — Јер слабо видим. ■  — Бог сачува’ !  Зашто то говорите? — Оставимо то — смпјаше се он, —   Реци ми, нм.аш лп млгатгога? — Нимам нпкога — обловпто одврати  дјево]ка. — Никога! — Ј а  грем, чекаће ме мајка с жпвим  на другој огради. . . — Отићепт и ништа „ м с т  не k-еш рећн ? — Ча ћу вам-рећ, — иоче се чудптп  дјевојка. Овда пусти задњу грану, одмаче  се, екиде крто с руке те га положи на земљу. — А _да знадеш, -  како је мени код тебе  лнј-епо — отпоче младић очито ганут и раз-  драган — пе ои ме пигдн пставпла. -Iv o .a теое  заооравл.ам. н хугу п бол, што сам је собоа^  а-м о донпо. .  .  . Глас му допста искрено подрнтаваше,  силна унутарња сила нспољаваше ријечи ;  но  засве не знаднјаше што да рече, а опет није  могао да се уздржи. — Оиноћ сам тп —  продужи — разговарао с Сратом до касна.  Он је. добар и тп си добра! . . .  И великоч 0 чувство љубави и саосјећаја претрже му ча-  сом ријеч. .  . — А је ли гп драго, ,да _сам  ко.дАрЈГш ? — дода. — .М е 1 1 п ј е свсједноМа  иијс ми  мроко. . . — А ја изгарам од љубави — дому-^  ћеио мзрснс Иво.:: — А ви се ожелтитс —.. олвратрг. она » просто, као да му то савјетује. Па узе кртојЛ  и одлучи да крене. ^ — И ја идем —  тугаљиво ће он, као  да сам собом говори. Па видившп, да се је  упутила, осјети да га нешто гану:  — Је ли  да се на ме не љутиш? Ти си добра —  јави-јој се. — Зашто? одговори она и обрне се пра-  ма њему: — Вратите се кући, потли ће  упалит’  крис, па би вам могло- наудити —  нукаше га чисто братски. — Збогом вам! — Згобом — одврати Жво и гледаше за њом. У/ Часом се замислио и онда тпхо изиђе  из ограде на пут па поче нагло одмицати,  Зној га свега облио. Жега сунца као да га је жеетила и да-  вала му снагу. Он осјети истинско чувство љубави пра-  ма АПгриЈи, осјети да носи собон угрудима  пијелу^њену појаву. И пред собом у сунче- вом жару гледаше joj прпкладно лице —  у.морно. ЈзазбоЈзпт.о п нстииско. Но на душу  спуштала се туга и чисто слутијаше прелом  којпАе сигурно надоЕп и нанившта шатртш  X Код дућана нађе жуиника, који га оче1   кпваше, да се с љиме окупа. Иво у |е  у  кућу, средн се п појге-са жуиником к мору. — Лови стапнћЖпсе ) — опази жудннк . \  кад бијаху на догле^у-*tdp а. — А улови лп шта? — упита Иво. — Погдјекад је и сретан. .  .  А чудан  ти ј е ... II сам знаш, свашта се о љем говори. — Сјећам се. . .  Веле, да под крмом  држи св. . 1  Јикол у, па~кад ништа не улови,  утапа га у море еве -до грла, те му пријети, Џ %  да ће га удушити у води, .ако чудо не учи-  нп и не домамн му рибу на удицу. Дошавши к мору, свукоше се, разгова-  рајући у заклоницн између шкраиа на пијееку. Иво уће први. Живо, велико море угро-  жаваше га својим увалама и дубинама, ну  засве привлачило га к себп. — Запливаћу к чамцу, није далеко —  рече жупнику, који је на плиткоме сламна-  тим шеширом грабио море и циједио га  на, главу. —■  Не нди! — озбиљно ће жупник —  осоран је и насртљив; видјећеш, пзгрдиће те... Ну Иво заплпва на отворено и. домало  до-хватп се Мрсина чамца. ‘  ,  К љ и г е  М а т ж ц е  Српске. 10. 5 — 0, о !  Који вам је посао овди! —   смрси стари. — Хоћу ли се попет? — Па ча ћете? Натегом попе се Иво у чамад и сједе  сучелиде прама старцу. Бијаите ово првипут,  што га је изблиза гледао. БВегово необрија-  но, посолицом изједено лице лаштило се на сунцу; но поред свега у њега бијаше мрк  поглед, којим је испод себе погледао Иву.  Пркопгљиво хити тун>у што је даље могао  и прогунђа нешто неразумљива. Тек Иво је желио чути изблиза тога  чудака. Сунце га је часом осушило и почело  прожигати, а опаклено дрво горјело је испод  њега. Напокон се усмјели: — А гдје вам је они св. Никола? —  упита га. „Мрсе“ га ошину оком, д аје Иво  оборио очи, па загуља. — Лакоје за њ !...  Да би онако за очеву вам душ у!  .  . . Настаде тајац. Сунце обасјало све нао-  коло, а докле око допираше, владаше бље-  дикава свјетлост, укојој изчезаваше ведрина  неба. У том бљедилу једва се назријеваху  контуре прекоморских голети, а пучина по-  дрхтаваше у сјају и бојама дуге. Макар је младићшзгарао_ да сунцу, ипак  му бијаше угодно^у безграничности просто-  ра, Осјећаше живо слободу, сјај и истински/  дашак жпвота, — а пред њиме, као сјеросто- гипскиуу д е н к ^ жао некакова слутља стајаше мрка, нагрђена  „Мрсина“ црплика, с изразом непомичности  ж нехајства... — Никад ништа не уловите ? упита га  само да га натјера на разговор. — Бриге вас.!  Кад вам на врата дођем,  не дајте ми . . . — А зашто не? — Б и !  ? Х а !  А-шш _вам ji тајте сузе сиротпњске! — рече  вуче туњу~из~"мора: ' Иво се на те рггјечи смути и више не  ироговори. Баци се у море и доплива крају. Жупнпк бијаше већ отишао. Хладнн,  свјежи западњак стао да пропиркује н да  блажи спарину. Валићп се котрљали до у  заклоницу, до самих Р1виних ногу. Плачкају  бијели, пспрани камен, иза кога је још тек  уска пруга хлада, гдје се ослушкује благи  шум у сјајној и топлој природи... И он се  обуче и крену лагано кући узбрдицом. Концем аугуста бит.тие затегла, сура..  Људњ-гл^дњАу^шебцјТ^а^лцке, штб се сваки  дан гомилаху на западној страни, у живој  нади, да' ће ее~нршцшити и натогштиХкедну - зем.цу. — Само да дође та блажена киша —  уздисаху жене. Друкчије за неколико дан’   ни струка. зелени! IIо бунарима и локвама нестаде убрзо  воде, пошто су се баш обшшо шкроиили  виногради. На савјет главара, Ивпна оца,  наредп опћина стражу над опћинским локва-  ма. Д.ијелила се вода на- Фуиије, ирама  бргоуу— .ку^не чељали. Рондари, шушкољг на  Д м м у , отражили су, пак без цедуље с гла-  варовим печатом не~даваху никоме воде нн  за лијек. I l y j y  тако сеоске локве брзо се исцр-  поше. ' Нри дну" ~засјвла вода несамо што би-  јаше каљава и скроз од траве зелена, но и  заудараше блатом. - А — и .м с.те. вотге није ое на далеко могло  в аћи. Huje било друге, веН^дН идошЈго' iny  у варош. Ко је лшатгшнгшНГПћ напрти, не  бијаше му велика зла;' догнале би се двнје  до нетири Фуније, на штедшом залегло би  за два-три дана. Ну оне жене, које су мо-  рале ноенти велике кабле на глави, истргоше  се и изломише од великога труда, а и до-  дијаваше им жестока упека жаркога сунца. »  •  -1.ц:ло..с.е бијаше гр]ђе уплашило, него. да  је крупа обила поље. с И живнна^бијаше спала, отаниала, ко  нема шта под зубе, — нема воде, а нена-  викла да се на оброке поји. Свијет се молио Богу, да се смилује.  — Ако п јесу наши гриси велики — јада;- ше ее старцн — не ће лас Бог посве са-  трти! ... Старц „ј\ђ)(Ц У ‘, јаче на.мргођен, ходаше  ' се.том, грргећи cVnpj рш и с тр .. -пук.а.. т т т т ш  не.шро-  воде воду-ив вароuuv. — Ча би им било — говораше он —  да свако јутро V  вјакрцају брод воде, па га.  пред село на жмо искрцају?... А__.и,.како_  се лдли та вода ?! Главар и пријатељи му купали_се у љорЧгуЕПирато cs~y~Ш пг ка’  о  Бо/кићу, а други жедиди, да смоче јуста!...^  Да су велпки ’арчи?... X  н.има у вароши  хоће се мужика, лампиони, полицијоти — и  све плаћа мали пук... II љутит, гунђајући,  отпшао би старац к мору. Да се никому не моли, Мрсе се задо-  вољаваше „боцатом“ водом, што извираше  близу његове спиле из овеће рупе.Д2лана  вод-а-г.што се морем мпјешала, кад је обила-  то навирала, сл|јжила је. селу за кухање и  нратВе. чу or јо. за. _вц»,во!к.у-н— ижк- ка-Д би  га жеђ посвема савладала. Нп процесија око цијелога села, са о _ -   кићеним светим~Роком на пријестолу, ни по- божне птесме, нд вруће молитве, нијесу по- r „магале. Једнога јутра свану ведар дан, пир-  каше сухи сјеверњак; сигурно негђе преко  мора бијаше поросило, па тако нестаде н  .задње обмане. 9 Настадоше спарине. Од велике врућине небо не бијаше шхаво, већ превучено бјелиномг  кроз коју је сунце још жешће упицало. Го-  лети и суро камење, што се је од поднева.  надвисило над селом, жестоко одсијеваше у  сунцу и од себе ко да пушташе бијелу мли-  јечну пару, што пред очима непрестано дрх-  ће и дрхће... Пз земље, из пијеска и из самога мора  дизаше се врућина, да ни ноћу не попусти,  — цијели околиш одисао је задахом ирогор-  јелих ствари. У неђељу при миси скрушено се је мо-  лило, да се Бог смилује и пошаље кит т т у.  Чељад, бијући се у прси, понизно се при-  гибала к земљи и вапијала у један глас:  „Боже. земљи твојој дажда дај !“ Тај вапај M uoi'i'iM a' чтста-дћ усађен у па-  мети, и када изиђоше из цркве на сунчеву  жегу, неготице им навираше на уста... „Боже земљи твојој дажда дај!“ — то  бијаше опћенита молитва, што се је селом  мишљу разносила и јоште уљевала наде у  уцвиљене и оја:ђене душе. -Те исте Јнећеље. након молитве, јавио  је жупннк нуку c^TTTapirraa ће из Млетака ,ст дћдћд оукеј-иуДан оргу.ље иаручсно- за цркву.  С њима ће доћи мајстор, да их намјести-  Ж закључи:  Ето је трошка и биће га, ма ж  село имаће се чиме подичити... нека све  буде на славу Б ож ју! Иву та вијест још у цркви смути. 0  тим оргуљама бггјаше већ давно. у селу го-  вора. Знадо се је, да су наручене и да ће  запасти силна новца, а све да ће се нодми-  рити из црковне имовине. Жупник н Ивин отац, присједник црк-  вппарства, заузеше се живо, да се посао  сретно докрајчи. — Ча ће нам иинези? —  говораху. — Лако се из рук’  омичу, а орган  ће остат заувик ! ... Кад се је миса довршила, Иво бијаше  мећу првима што изиђоше из цркве. Зау-  стави се часом у хладу. Посматра свијет,  што је из цркве навирао и рупцем брисао  зној са чела. У јату ћевојака опази Марију. Тражио  је очима .н кад им се иогледи еукобише, на-с' смија се једно другому. Младића задиви низ бијелих, свијетлих  зуби, што се чисто истицаху у њеној од  сунца поцрњелој глави. И гледаше за њом  и за другим свијетом... Па наново падоше  му на памет оргуње. j i.. што bh.iu.c- о н>нма  рдзмишљаваше^-бнваше све то немирнији. У то се заустави код њега Јуре и за-  кити га лијеиим црвеним клинчацем, што га  бпјаше i :з китице шарена цвијећа. А н наљезе и застаде код њих. Од жеге опаљено му лице чисто се набрало  н обрве боље поплавиле. — Јест£ ли чули, а? Сада ћемо јемат  ОЈ>ган... Ала ће нам свирит!  — говораше  подругљивац весело и обијесно, церећи се  непрестано. — Ма и хоће се мужика .  — продужи — кад смо овако сити!  А онда својим пла-  вим очима погледа у Иву, уозбиљи се п за-  мисли:  — Боже мој, да ми је само знат ко  ће по њему млатит!  Биједни наши труди! — закључи и стаде га опет смијех. У то и жупник изиђе из цркве. Кад га  Цирило угледа, замрије му на устима сми-  јех, покуњи се, уљудно поздрави и оде с Јуром: .......  г г а уиупшсе с Ивш . У ходу  упитаТж-у-онжђ-Цамо да заметне говор, кад  ће стићи оргуље? — Зар ниси чуо ? Та ти спаваш у црк-  ви — -  шалио се дон Фране. Ма ето рећ’  ћу  ти. нека знаш: Ммаћемо се и ми у селу по-  дичити; не ћемо ни ми бити (јтајзадњи... Доћи  ће за неколико дана... — Учннили сте лијеп посао, одговорн Иво не_.мшп-вши— се—устегтгути. Ж наставн  на.гло искрено :  Г> ога. је  ли — бдаг"то уп- раво еада требало ?... Село у  невољЈ:, неро-  дица, притиели каматници, а ;;Дуз0— i e - се н   пркават од же|и, и —  не. дај Боже, скана-  вати од ~гладк; % ви, што сте на управи,  трошите туђ новац, ко да га је на прегрс ште... Младић је говорио чисто љутито. Жуп-  ник се изнебуши и застаде. Загледа се у  н >  п стаде га мирити: — Пмаш донене и право... Ну за цркч ву је... A  да знаш. твој је отац тако ЛхелиоТ^,  ца..х.оке.ш да се ја  противдаГ? A  нека, болан,Ј  биће црква пунија! ' ^ — Говорн се двије хиљаде трошка?! —  цлану Иво. — Па-? i  1 1  ;  а је -то-прама ( r ^ e _ j j y   зградили звоник од 80 хпљада Форинти... — Баш "као и -  тамо !  — прихвати жпво  Иво — а п.утош! — гђе се макнеш да врат  скр\аш,_а_.у.jгб  љ .е:га — воде. ни капи... - — Ма иовјеие —  прекине га дон Фра- (  не, — црковнп су новци; нијесу ни опћпн- i  ски, нп владини..! — А ко их је дао О -ии, што сваке године даЈу по оарило вина, па зашто  да не буду на корист оних чији су?! Бптн  ke да су .лежали Бог зна г |е  неколико годи-  н.а, а могло их ое ie позајмити на сигур-но  коме сељанину, па га пзбавит од камадника...(   — Не говори што .му драго — узвР:  пољи с.е доп Фраие. — Не да штатхт: све  је но љем одрекено... Питај оца! Збогом!..-  Идем на објед — и сврне у кућу. Свијет  се већ бпјаше разишао по селу п подне j’e  дозвонило. Иво убриса наоиаре и тражећи  хлада отиде кући. По обједу, док је унишао у своју собу.  баци се на постељу, да се угие најжешћему  кријесу. Свакога поподнева радо је читао;  занио би се и живио сугестованим животом,  што га је из књиге црнао. И за то вријеме  заборављаше истински живот, који је све то  боље упознавао, па бијаше мишљу далеко  од свога села... Но чим је овога поподнева одложио  књигу, замисли се и сјети свих невољу, које  су гониле чељад, међу ко.јом се је родио.  Бијаше му тешко, што му све више и више  из душе ишчезаваху пртдатне слике из ра-  није младости. Тада, када се је он преко  празника кућивраћао, бијаше друкчије. Родна  доља бијаху крцата сазрелих плодина; ве-  сео, безбрижан једва би се дочекао слободе  s живота, и он је у своме селу гледао изо-  биље, срећу... А сада разабираше тек бије-  ду и, што је још горе — безнађе у боље.  И ко да тому нема лијека, — људи остав-  ља.ју евоју дједовину и бјеже у тућину —  у Америку..?П<з ^ .1 1а шГ собом не бијаше задовољан. .Пнјс  довршио еаука. заггустибАзе, а сада не зна  жто да почне... Хиљаду мисли падало му на памет н он  ирелазаше с једне на другу, ослушкујућ.  гласове и пјевање с улице. Желио је да заспе, но не могаше, од. ведике врућине. пак тако домало диже се и  ходаше по соби, да утуче вр^еме. Око пете уре изиђе пред дућан. IIo  путовима, уз сву жегу, чуо се смијех и хи-  хот млађарије. Дјеца се играху на буће и  на плохе. Он се заклони иза куће у хлад.  Час је гледао у сунце, час стајаше тако ко  бесвјестан. Не потраја дуго, кад зачу путем цањ-  кање звонцета и клопот живога. Он се над-  вири иза ћошка од куће и олази Јуру, који  пред собом гоњаше мазгу. За њим узастоп-  це ходало је магаре погнутих ушију, и цура,  сусједа му. Живина бијаше напрћена Фучи-  јама за воду, мршава, раширених ноздрва.  којима њушкаше по упаљеној земљи. — Ждеш ли у варош по воду ? — упита  га Иво. Мало ћу те пратити до које масли-  не, па ћу у хлад, док попусти жега... — Немојте, чисто све гори!  — одгово-  ри младић, обрисав марамом главу. Жво повије обод на шеширу и упути  се полагано с њима. За њима ходаше и дру-   га чељад. Неко је гонио мазгу с Фучијама,  а некоје од жена носијаху на глави велике  каблове. —  Боље је сада поћ по воду, него су-  тра дангубити — рече Јуре и одмах ућута. Иво гледаше девојку. Подрубила се ша-  реном марамом и надвукла је до над очи7 да јој се једва лшце назираше. Ходала је  лако. туркајућ свакога часа лијено магаре. Он ју  је познавао. По селу се говорн-  ло. да Јуре за њом пристаје, а да га и она\  лијепо гледа, ако и није досад шта виђетиу Иво .застаде т т  склопи се испол крош-  њете маслине. Бјеше му додијала врућина.  Испред' (Тпију'-'блР 1ЈештИ'~Х 1у'' се и ocjeka, гђе  сунце допире, да га пече и кожу му на лицу  суши. r.n-aaii ј« :.. .иеко в}шјем.с...;:а.Јнцма, док  не замакоше у облаку прашине и у блије-  дом сунчевом пламену. Засве што је шеста ура, сунце никако  да се спусти, ко да не ће нигда заћи. А њнх лвоје,— нл.у заирашеном цеетом н  Буте. Осушила им се иста, па им се не да  говорити. Једва након неколико времена јави  се Јуре ко преко воље: — Сврнимо овим  путељком — и показа на њ кретом главе.  —  Обаћемо мој сад, а и вруће је! Дјевојка мучке послуша, те погна ма-  гаре малом узбрдицом. Чим ступшпе нзмеђу  стабала на ужу путину, бијаше им лакше,  засве да и онђе одасвуд избнјаше врућнна. Код Јурине ограде уставише се и пу-  стише живину по старнни, а они пођоше по  саду. Младићу је срце пуцало од јада, кад је  ступио на прекопану испуцану земљу, што се  је  прашила исто као и цеста, с које су дошли. и ч <  / говораше забјш око гине...i— Гледај, молим те —   нуто ђевојци. Гроа<ђе на  како се осупшло и набрало зр-ње!  — Река'  би да здрије, а онамо круто је, трпко,  ко оцто... Ево ти на, окуси! И ои откиде чевуљак и даде га ђевојци. — Врило је! — рече она — ма мет-  нићу на јуста мори ме жеђ. Велики дио вијовине — прожутјеле, о- сушене и замрле висн о младим трсовима.  А испод њих није било ни траве ни какве  друге дивљаче, већ зпјева црвена, жедна чр-  маља. И маслине настрадаше, кожица им се  скорупила; сушиле се па с реда одпадале. — Ча да гледамо нашу пропаст!  . —  рече напокон Јуре. Не ће ништа остати...  Л.иетом ме туга мучи! И он иоиође под ма-  слиново стабло. Обоје се прислонило уз дебло, у ири-  сјенак, да се угну сунчевој жеги. — Ниси била данас у цркви? — упита  је мпрно младић — а ја сам те гледа' .  .  . — Окасеила сам ... — А хоћеш вечерас на хлад, прид кућу? — Ваљаће... У кући се не може пздр-  жатп... Мушки ванка спавају, а и ја ћу у врту... — Доћ;  ћу тп, разговараћемо — при-  хвати младић. А око н>их све је мирно, птице замук-  ле, ко да их и нема. Он се загледа у зелена коњића, што је  пролетао с трса на трс, док се није заклонио  иза лишћа, а она гледаше у то у његове  јаке р у к е... И подуље остадоше тако, ко  веома забринути због нечега. — Појмо, да не окаснимо —  рече нај-  зад дјевојка. — Појмо !  — одговори Јуре. Упутише се на излаз. Зачудише се, кад •опазише, да мазге ни магарца није на старини. — Куд су се станили? — забринуто-  рече младић. — Да нијесу, по врагу, умак-  ли у забраљено?! И он брзо иотрча узбрдицом, а дјевој-  ка, нагне за њим. На догледу главице, испод које је .ie-  жала суха поточина, при страни уочи Јуре  живину. — Река’  сам, да ће бити у брањевинж.  Гладно, па бижи за струком траве. — И  младић у страху пожури, да их изагна. Ча-  сом потркујућ, дође до поточине и већ хтје-  де преко, ну наједном изнебушен застаде.  По поданку брањевине угледа Рогина брата.  лугара, како иза грма чучи. Младић устрне и предљиво стаде да се  брани: Ни ча би оком тренуо — испричава  ое — наступило! f a l U c c  Г Л с г о — Тако^је, кад....... ^ ти говориш — н о д ^ смјехавајућ се'ЈДОчека га љутар_Ј^БВ> — А  ја  сам ix 5 нашао гдје насу и мислим, хоће  дц пм се наћп гослодар !  Па закружи згоко-  јш руком: Нн иознајеш ти закона!... Не ви-  дипт обнљене сталке ?! — Ма, брате, само је штронуло... Ево  нека рече Л  елка... — Ча ће она. пра.вљат’, н > е је товар.  Да, да! — подругиваше се — биће поху-  пилп за травом, ка’  намећило се... — На Бога, мога би се заклет, да нису  нпгда наступили, — клео се младић. — Говори ти ча доћеш, ма рецн да  — јесам ли И 5 нашо ? Сваке се године саде  борићп, па нигђе ништа, ка’  живина све по- таре... — Чудим вам се ча говорите, знате да  Н5 суша носи, ка у камену... — Ти тако говори, а ја ћу билижит...  Ала изагни И5! Младпћ потрча у страну пред живину  и сагна је у поточину. Кад дође наближе,  прхгазати мазгу за оглаву и придржа се за  самар. Дјевојка стајаше на истоме мјесту ко  укопана и плашљиво гледаше око себе. — Сада И5 липо гони дома. А данае— сл  добии ! 1адппп.у!  — очито весело јави се лу-  гар. Зна сам, да су живина иохушпи . . — Ма не видите, добар чово, да еу и // .  ј'С 1 Ш и < ^ О Х џ о  јП у )  . ool / / 80 шгу . . .  — умиља- нанрћена, да тшсу за п/нг ваше се~~Јуре: ................ —  Знам ја за ту мајсторију. .  . Ну-шире  Фа.1дспЈШ.авдат;_(:с^-^_.С]ши1?ио и нладанк- Ј / си миран : вољу 9  СjOnie да шхатим, зар не.видите не-  тп невикла гсшит мспо суду... Немој^^-^омтгћу^тШ« У  коју. — Да ка;  и лани. .  . Доша си тедан дан  д оливат, па онда ,.6 јш_ ! Енам ја вас! — Ва-.љало ми ..ј.е и  мој.сишдж^-а иомота па_лам. .  . — Ала гони их! И обрну се к дјевој-  ди с подсијехом: Гледај како она мучи, ка  зна 'да је крива! —  А ча ћу вам прављат. .  .  Видим, да  нас се хоће умецт’  . . . Ди је та сћета; све  се посушидо — одговори Јелка и показа  руком на усахле бориће. .  . — Нека их т у !  . .  .  Видићемо, ко јема  правиду!  И лугар гунђајућ отиде. Тада. се и њих двоје загледа и мапе.  Погнаше живину и смућени шутке избише  на. пут. те ће у варош. Сунце се бијаше  посвема нагнуло западу, ну засве још је жа-  рило и сппало им свјетлост у они. На ши-  рем путу иђаху успоредо, шибајућ живпну,  п за неко вријеме не проговарају ни ријепи.  Нини се, да ослушкују тугаљиво цањкаше  мазгина звонпића, што непрестано једнолнпно туцка. . . На тјешњем путу. у закретају отискоше  се једно уз друго и младић изнебуха рече: — Никад се не зна, ча нас чека. . . — Прати нас невоља. а да и нисмо  крнви. — прихвати пријег.фно дјевојка. /. 'М  ко да осјетише једно прама друго-  ме јачу љубав и самилост, ухватише се за  руке и у ходу машући љима, пожурише, да  чим прво стигну у варош и да налију Фучије.  Знали су, да их домаћи же.љно ишчекују,  да се прво опочинка наштју до сита./ ' ' t m r i t L ,  i.  [ва -  лана тгаснЈтцу^но најжешћем кри-  јесу, доцратио је мајстор шјор Антонио  ље ...з  а. j  фтагу-ша. ЈНлстА ка." (TiTdpTr^te— у о ваљало је да људи на рукама носе комад по  комад, да се не би штогод покварило ил по-  лупало. С пошљедњим комадом стиже и шјор  Антонно у село. Бијаше сав у зноју и раз-  рогаченим великим очима гледаше у свијет...  Није хтио да зајаши на мазгу, прем су га  молили и на рукама на н>у метали. Жупник га намјести у крчми, гдје му  и собиду напосе приправише. Још истога дана потужи се мајстор, да  су стан и храна рђави, вода нечиста и млака — и да је он науаао-шаг-бдљга^ј^ш- С тога  је свако јутро ваљало слати човјека у ва-  рош ло месо и рибу. Још рибе било би се К њ и г е  М а т и ц е  Српске. 10. б нашло и у селу, ио Мрсе је није хтио про-  давати ни за какав новац. — „Да је дам  оном гладном Талијану, чаједош аиз врага.  да се наји наши труди?!'1  гунђаше он ж  носијаше рибу у град. У вече момчад долазаху у крчму, да  виде шјор Антонија. Цирило се нрви брзо ослободи и поче  с м.јиме збијати шале. Живо се препираше  с дружином, говорећ о њем, а затнм би  прснуо у обијестан смијех. ДЦједор, забе-  зекнут, једнако их гледаше, па напокон__уви- ----дјевши^да.Де_лд)_дпак д о б ат >  свијет, удо бр о - у вол.н се.  и смијате_ с .њ јшн . — Гледај, како ји! — ругаше се једне  вечери Цирило. — Све ка по сировој кожи...  Овдје се мрска, а код њега дома, да је било  и капуле!1 ) Они, болан, и не јиду него ка- .  пуле и зелени; ието ка и живина! Мајстор ме],утим не слушаше веселога  младића, већ је слатко залагао и силно се  знојио. . . — Вражји шшше! — наново јави се  Цирило и погдеда по дружини, — не ће да  воду пије, а све једно, како је блид и узет,  ка. да је из мриже иепа. .  . .  Ах, да је мени  онако јист. па .  .  . комад дивојке. . .  Ух! — П усти!  — прекидоше га момци. —  ситиће се. ri Црвени лук. — Бриге њ ега!  Наиуииће жепе наших  пинез, па Бог те веселија. .  .  Х м !  — уозби-  л.и се — може бити, да и не ће Жухе ће  га изист .  .  ; да знате, како их је данас од  себе гонио !  Мумај ти, мумај ! — Ма цили је дан у црикви — оиази  леки од момчади. — Мужика, људи!  — једва дочека Ци-  рило. — Реко би, да когод машку за реи  нотиже, тако подикад мијуче. .  . И момцн се најпослије примирише, а  лиајстор, иошто довечера, још их је мшшје  гледао и слатко се смјешкао на њихове шале. Они га у задњу понудише и вином. Истру-  шише неколико чаша. заједно, па млаћарија  запјева, пријатељски га иоздрави и весело  се разиђе селом. — Добри људи, — мишљаше шјор Анто-  нио, оставши сам за столом. .  . Напокон село дочека, те се једнога дана  дебо наоблачи.  Још у јутро чуо јенеки те-  жак, да јеЦдалеко^ преко мора — ко из ду-  бине — загрмило. Све што је у селу жива,  узрадовало се на ту вијест. Истога поподне-  ва, око пете уре, са западне стране стадоше  се подизати тамни облади и застријеше по-  евема сунце. Па кад још одатле и пирну, у  тили час поиусти жега, ' УчИ'  - , Иво ЈЈедвА^дочека, да и з р  мз ку&еУ ^ ^ Годила му промјена времена; осјетио се  лакшим на пожурио напоље. Обузела га радост, што ће ето нопу-  стити спарина и жедна се земља напојити.  Чуо је разговоре тежака; вељаху: Још би  добра киша помогла! Он им је од срна вјеровао и желио да  им' се услишају в jivhе модитве.  Гледајући  биједу и сграву. дијнгуло ra до у дио срца,  и оп. се подао свом душом молитвама и же-  љама свога села. .  .  . Полако, подштапајући се кишобраном,  пролазаше младпћ кроз село, а небо се све  више облачило. — Биће кише!  — тјешшха се одасвуд  женскадија. Ј/1  већ чељад испред кућа почеше .изна-  шатиш.оеуде. да 'i^ e  напуне ла-ждењаче. Око ЈЈве-весвлије. заструјио живот. Дје-  да лред кућом згледаваху се, ко да се чуде  тодикој промјени. Кокоши и друга жпвад,  што је се за кријеса није ни виђало,1  на-  једном се прочула и по мурвама стресала  обијесно кржлима, а крмад uo загонима уз-  роктала се и све њуше земљу, ко наслућу-  јући, да ће бити блата. Све живо осјетило,  да се је измакло иснод тешкога јар.ма, који  га је љуто тиштио. .  .  .  Иво мине н задњу  кућу и застаде на једној узбрдици, да по-  сматра нред невером рани сутон. Село и море оијаху застрти, сурим, непомичиим за-  стором. Обоје, ко и небо, посвема бијаше  изгубшго своје свијетло плаветнило; још се  нетицаше само голо камење. .  . Наједном допријеше до њега из цркве  нвупи оргуља. Спгурно их је ма,јстор уга-  ђао. . .  А младићу се.Јпричини, да ти звуци  -ушосе нссклал у оно величанство. што се  пред н>пм  простирало п пред којпм се ј  скрушавала његова душа. Он крену даље..  ,  Полако корачаше, све ослушкујући око себе тајанствени шапат натуштена простора.  Освојила га лагана осјетљивост, и он не  размишљајућ ни о чем, подао се пријатну  уживању. . . А из даљега тек једвице сијевну и за-  грми подмукла тутњава. Нво се весело за-  гледа у већ наоблачено небо. Наједном, ча- сом, дуну хладан вд-етар и потресе гранама,  по ваздуху залепрша сухо лишће, а у исти  трен зачу се суморан шум, што брујаше  измећу китњастих стабала. До Жве допираше  час ко молба, час ко вапај, час ко срџба,  онако како би снажније дунуо вјетар. .  .  Н  онда завлада мртви тајац. МладићуДге чнето ражалило, што ее је  вјетар утолио и престао шум, који га је бла-  жио, ко најутјешљивија далека музика, у  којој се његова душа губилв у неизмјерно-  стл простора. . . У то поче да сипа бдага кишица. Но  то--и-отраја-хек_-Н Ј& ке-ЈЕ-вж © — адсова, _  1р д  ’1'рдпо  .оиједшу и натутШи. Дуну оштар западњак.  Тампп облак надвио се над околишем. Смрче  е е ; све жешће сијева, с.вс блпнгс грми. Ви-  хор се спустио, наетаде оштар звиждук и  треска изљуљаних стабала, а кроз све то  чује се звук великог звона, што брече на  неверу. .  . Чељад журно јуре кући, гонећи пред  собом предљиве мазге. Из даљега пегће дозивљу се људи. .  . . Иво пожурн до кућице гђе је знао да  се тежади соиаан.з ју од руа;на в])емена. IIо-  гнувши се, уљезе унутра. Кад се смјестио,  између друге чељади угледа Ју ру ш сестру  му Марију, Нико, не проговори ни рц-јечи..  Сви.  очекпваху напето, што ће надоћи. .  . Наједном почеше косо падатн _крудне -капљег; С капљицама осу и суградица. Са-  чува,ј Боже! — завапи један старац и зачу  се његов дрхтави глас:  -Света .  Маријо!  —  Моли за н ас!  Све што се стрпало под тај  кровић одазва се уплашено. Марија наврије  к излазу па но.купивши нешто -еуградице,  м.ешу ..је. -у-.њедри и поврати_це-на-свој-е- мје  сто, Света Маријо —  моли за нас!  — чули  се гласови све то скрушеније. У то сијевну вијугастои затутњи дубоко„ Из даљега захујила мукло чудна лом- њава и јак шум. Шум је пшрздио нагдо п  све ближе, док не осу густГпЈадј Чељад замрије, старац престаде да моли.  У кућицн све задржало дах, а вани бије лед,  комади долијећу до самих њихових иогу.  оло. потраја некцлнко та сШ а , па постепенце  иопушташе, док не престаде. Између чељади  изнебуха нек-о— о -д - жевских тек -цујн-о— зајеца.  па .јаче, и јаче док освоји плач. .  . Чељад изиђе напоље. Захладило је. Лед  се на мјестима наслагао и бијели се. Низбр-  цом отиче вода и ноеп ситнеж и испресје-  цано лишће. Људи згледквају се тугаљиво  и почеше се разилазити. — Све је затрло!  — рече онај стари,  што мољаше. — Није још све. Ну ако буде потриба,  навратпће с е !  — одговори неко тако ци-  нички, да се је Иво трзнуо и погледао му  мрко у лице. Јуре и Марија не проговорише ни ри-  јечи, него се инстинктивно упутише једно  за другим прама своме винограду. Иво при-  стаде.. аа.-њима-т— Сваким кораком cpii’ e п .ч  •  се  цијепало на догледу поломљених грана, рас-  трганих хвоја и испресјецана лишћа. По  пољу наоко пустош, а по земљи блато и  вода. Сврнуше путељком у дбце. Јуре раз-  гради и уљезе у своју ограду. На лази обрне  се и к Иви и рече му, да не улази, јер ће IjilfS u i flA-П А — i t j v v©1ГacL ce укаљати, ilo вршограду плива вода, ко да  је море. Иво засве загрне ногавице и уљегне.  Јуре попође по саду и разгрташе вијовину  на трснма. — Гледајте!  — рече и подвири  ■ у  израњене гроздове. Зрње је сатрвено, из,   расггуцане језгре још се иитеди оок. На мје- стима налазе од гроздова отргнуте читаве  чевуље. — Силна је штета — мишљаше Иво. А Јуре тугом у души тек што обилази  и гледа свој уништени труд. Сестра га прати,  и обојици ко да се смрзава у срцу; не могу  никако да се тјеше. — Брат први проговори:  — Ајдемо! А Иво иде све с љина. Бијаше ношао  весео у поље, а сада се враћа растужен. Он  не проговори ни ријечи, чинило му се, да би  којом му драго бесједом оскврнуо њихову  бод. Сада схваАаше, ппо је тч рад и патн.а.. .   п у дупш га љуто заболи љихова несрећа.^  'У ходу пги-лед му и нехотице пада наГљи-  хова обличја и уставља се на љима, ко да  истражива колика ли се туга скрива под тим,  на око пријегорним лицима. И ходајући тако  успоредо с њима, осјети силно самиловаље  и љубав. Он се примакну к дјевојци, да чује  ако ће и циглу ријеч из љених уста, .  . А са западне стране проби у то чиста  ведрина. Показа се и сунце, па кроз иро-  чишћени ваздух сину жарком свјетлошћу. , . — Виднте, — опази Јуре — око села  још је горе млатило. Ове зиме биће сваке  невоље, а од никуд помоћи !  — — Од никуд? — Тако је, внрујте! — - прихватп мла-  днћ. — Док је свит давао, било је лако. .  . — Даваће и одсле. .  . — У што? — равнодушно изусти Јуре. — Бог нас не ће запустит — јави се  и дјевојка. Иво није знао, што да рече, а шутња  . му бијаше тешка. Он преврну разговор: —  * А је ли оду боље? v  — Увик исто — одговори дјевојка. — А биће и горе! — надода брат. 11ву потресоше пошљедње ријечп и чисто се смути. — -  Ак.о_в ам ј е. лотр еба -кој у- малу ет-вар.   дао бих ваи ја.. . сметепо изречс и скоро  се засрами ■ — вратиће-те. ми. .  . — Нисте нам дужни и тала вам —  захвали младић и ко. за се рече: .  Потриба  ј ћ-Увик. . . Ж они шутке ходаху даље, нп не опа-  зивши, да се небо бијаше већ на впше нјеста  прогалило, па док дођоше поврх кућа, испод  села. засја дуга, Између танког облака и еун-  ца лебдијаше небесни знак у раскошноме  -сјају и пружаше се све до модрих, испраних  прекомореких голети. ,  . Иво иасом застаде. Сидва чежња и туга  јављаше му се из душе. ЈНе .виадијаше јој  узрока, тек је дијепо осјећао, да му трга  груди. И њих двоје зауставише се и погле-  даше правце, куда је он гледао. Њихова  млада лица заејаше на сунцу, засве што је  из љих избијао очај. .  .  У около пустош још  се јаче истицала, а из села до њих допирали  су раскидани тугаљиви гласови. .  . — Ајдемо!  — трже га из снатрења Ју-  рин глас. p i ć i r Д у з Ј Н  привладало је црвеш  жс: ‘ чЈбилато Дино — оиази-нехотжце — Н.нје. вироват — одговори eyj  и крену даље. По селу врвио свијет, што се из поља  враћаше. Из њихових разговора и уздаха  разаблраше се, да је град, бар понешто,  посвуда допро. Код своје куће Јуре и Марија раста-  доше се с Ивом. -Он .их погледа умгиш.о.  п   иопесе н х  у свом сртту. а пред очима иред-  стављаше му се у то слика пустоши и не-  воље људске. . . Када опази -мајку у дворишту, чисто му дође да је загрли. У -њцним .до-брим— -ои-им а заиази бригу. Знадијаше, да је она била бла-  годарна п добра еиропш.и, п њих дво.је ни-  јемо разговараху. \х си (\лс—-г  с Њ с  Ј — Јеси ли окиса? — уиита га разбла-  жено. — Нисам, заклонио сам се — одговори  он н униђе за њом у  кућу. Љетошња јаматва била је још слабија од  свих. пос.т.едн>их годмна: Најбољи виногради  издалоше и еело се навикну нашевољу. Про-  ђоше нетрагом она блажена времена, када  се пуниле бачве' вином, ко да си их морем  наљевао. Тих година тежак одахнуо, није га  морила брига. како да се прехрани. .  .  Но  еелу никоше удобиије и бјеље кућице, пре-Т^з^Н  врака чистија и вртови уреднији. С У пољу претресаху се међе, дизаху^  срушени зидови и рашириваху путови. —-   Бог је да/, па је добро чагод и с’арчит’  —  говораху имукнији људи. — Старији свијет  бијаше рахатлији и свјетлији, а младост јача  и објеснија, .  .  Босиљак и мажурана, уз дје-  војачка лица избијаше веселије по прозорчи-  ћима, и ијесма је селом снажније одјекивала,  уз ватру гусле милије гудиле. Прави прав-  цати срећлн сеоски живот — живот, који је  доносио обиље благослова, Настала јагма за радом. ЈБуди почеше  у-з које му драго услове узимати земље на  кме.т.ство, На трећу, на злу пету, и још го-  ре !  И опћински пашњаци крчили се редом. A за те необичне радње требало је новца,  па тако они, који се стр_ашијаху-@Јга> — рђавога друга — штак посуРиваху. _да..га.. .уложе у харну лемљу. Мадаху се: pafeafee,  ко и досле, а да буду цпјене и за трећи дио  мање. .  опет ће се .нсплатнти хруд. Љу.ди занијели се трудом и добиКем,  не уви±)а; јуК,- -д -а- срКу -у нрггааст. Приходи  родних обилних година падоше у руке ка-  матника. — ., Ча јс да да.м 2 каце маста (4  хект) добити на сто ФиориониА кад и мени  доста истаје" —  испрвице говораху дужни-  цн, задовољни само да дођу до~новца ..: Ж тако тих благословених година помо-  гоше се и каматници и посједници и опКине  ш цркве — и засве тежаци бијаху задовољ-  ни, — само нека paK au— а— о-ни— Ке— и— да-ље  •1'р.удн.ти .... Док је трајала та благодјет, трговци вануђали: — Узми пријатељу _ _драги мој, узми колико хоКеш, платиКеш, у јаматви, у  масту. ЈЕако за те ! ... Ну. наједном свега тога нестаде, окрену  ■ с е  среКа и зарсдаше бод(.ч:тп на тптграду. Вино паде у беспиј.ен. _а дугрви се не пла- ттппе. ИвО-ј-С. р азумиј ев.ао..  невољу;. у-своме ч:е-  луЈЗ...Његова душа сваким даном трггједа је на  догледу безнађа у"~боље г Гражио јс утјехе  у дугим шетаама ..по отученоме пољу, саби- рући мис|р и слатке и болне дојмове. Тако-  дочека јаматву ... Више није било дрвашњега весеља, стр-  ке и гољачеве пјесме. Село се сневеселидо.  — Није нам нп нотриба измршкат се — говорили тргачи и мечари ... Па и на оно мало насрнули звани и  ненозванп. Људи намиривали, како су могли,  брзо увнђеше, да није могуће свакому уго-  дити. — Ни за сиромака. живљење, ваља да  ишћемо друге земље!  — чуо се опћи глас. 1 4--гннмга те.■  rод;iп у  ве1јем-:броју шагнутШ^ЈЦ  у- •.А м Је|).ш ;у. Младост 'натф уго и ве мишљаше, него-  да се дочена новаца, па да стругне и остави ове нехарне земље. Нов.ад од првашњих исе- љен-ика .-у Америцн. р.едоиито долазаш-е и би- janie лошљ.едња уаданица снромашних пор.о-  /дица. Зато полажаху сви ко на пир у тај  т' ту |и  свијет, остављајући на изгладњеломе  Хкућноме прагу своју немоћну старчад. | ..Ц в(ј је .тужиим срм.ем слушзо гласовс о  нсељив.ању,- н још се више раждлно. кал му једае вечерн Јуј_  х .--- стром Мацијоз  'I.  ’ r'V -a ' — ; U đ u š l  _’рече,- да ће и он еа се-  -оне далеке крајеве. Па ниЈе^ти зар жао ? — упита га.  Вирудте-да__н--шнј-е — одговори он  ;  село. Ваља да и ми снромаси гледамо, како ћемо живит !... У то вријеме од ранијих исељеника ба- жеди, да их види. Задудшие -се-.--ка.к-о--госпо—   ски изгдедају:  — Гледај како су обучени.  и штапић им у руци, а овди од невоље ниси  их ни видит могао!  — све тако говорило  једно другоме. PIbo'посматраше њихова насмијана об-  дичја, што на1)Оше срећу дадеко од свога  краја и сјећаше се двојице, с којима је у  !ђетињетву друговао. Бити ће они већ забо-  равили своје сиромашно село, — помисли  > $  младић — гђе их свака невоља гонила, на  се нодали другоме туђему животу. }Бему- пак свакпм-.-да-иом: б-иј аше све то  јаснија тајна живот.а и он нагиљаше еве' то  више чим примитивнијему.схваћању те тајне,  'Т С очију му ко да опадашс омаглица, што  му прво није дала да себи у душу завири  и да. се смири.у ■  На. догледу труда и рад;  тога измучена — љу-детва и— свагшдашњих бри  га за издржа-вање, будила ее у њем све т <   више самидост и љубав прама патницима И доживљаји од онога доба, откада га  отргоше од његова села, губљаху се посте-  пенце из његове душе, и ..ацдсеЈе мишљу  скрушено враћао у доба свога. дјетн-њетва. Од  тог доба хтједе да отпочне даље живовање. Он се тако посве приљубио свому еелу,  и трпељиво и утјешљиво подавао се животу.  па јављао се он у којем му драго облику. И данас тако, ходајућ по пољу, при-  слушкује тајинствене гласове и ужива у  снатрењу. Посматра веселе гоњаче и пред-  .Ђ мве мазге, уставља се код малих, заобље-  иих стогова гроиЦа, веселећи се журби ра-  деника. Засве што је година зло понијела,  једнако осјећа се пољем живи тежачкн рад,  н свијет живн тим дахом не хтијући да се  преда очају; та ваља нокупити оно што  Провидност даје, јер живнтн се мора!... И ходаше даље, отпоздрављајући гоња-  чима, па се још не би био уставио, да до  њега није допро из ближње ограде пркош-  љпв женски глас. Он коракну неколико пута  н  „ у гледа -&вона^--шца,шгржовЈаа_жЈор Б,ед.а_ и  прдатеша,._  Пиепа. сина иачелпикова..  из в а_ -  ропш. 0 бој1 1цу ..;il qзuаааше ..р х  дрдје добро. "■^С^Т^говцем шјор С^епоугговорио је неколико  пута у његову дућану. Бијаше то човјек  живолазан, свијетлих, избуљених очију, што  су се ко на жеравици вртјеле, трбушаст и  пун сувишне претилостп. Ол тежака слушио  је толико нута, да. је врагу•  из-шри-же.утскао.   Они се добро сјећаху, како је отраг два- десетак годнна __cpl.c.re ...нродашш. — д -а - се п-јшхрани, а . с. ада му се имета.к рачуна на  4 0 0 .0 0 0  Ф орјштп. Пиера нознаваше ј'ош\ из--дјети-њства и  послпје са свеучилишта. Додуше ријетко су  се у граду вићади, но бијаху домородцн, па су се добро пазили. О таз~ б _огата ода троптио  је . сжлан и|вад, бпо ј е благе руке, а иамеђу  1>ака једатрод првих сиортс]/ана. Пеколико годииа повлачио се по разним  свеучилиштима и није осјећао потребе, да се  кући поврати, док га отац није на то при-  морао. Једном вративши се, прилагоди се жи-  воту у вароши и бијаше отада десна рука  свому оцу. Он прни угледа Лву м. уердно' муг '' се  јавиу — А хтједох да питам оца ти, куд  си‘ ?  . . . Пема те у вароши — и притрча к  шему све до лазе. Иво коракну и рукова се. Онај пркошљиви женски глас часом за-  мЈкну. Трговац подаље разговараше с оцем  му, iia се и не осврну. Но онај глас, на-  ново; наближе, јави се, и он обрнувши се,  угледа Јур_ив^мајку. За њом пристајаху Ј уре  и Марија иЈ В _ еки страјнад. кога није познавао. — Је ли ртраво да све однесете, — ви-  каше жена сипутљивимО промуклим гласом.  — Даћу чагод игјор . 1 укп, а ви притрпи-  те се. .  .  . — Ш та је ово'? — устрнувши упита  Нво и погледа на чељад. — Ништа! Мене је отац послао, да се  придружим секвестру. Ми смо први укљи-  жени на све имање. . .  .  Вражји посао, имам  поћи још на неколико мјеста. . . . — А шта раде остали ? — Знаш како је. .  .  Шјор Бено, а н  твој отад биће укњижени, ма им не ваља...  Видиш секвестратур је онај странац —  п по-  каза му га руком ■ — он треба да ради како  му нареде... Ну оставимо то, — и насмија се — дакле како је? Шта радиш ..-т-одико јЈрнјсме. у селу ? — Обикао сам..  . —  II код нас је досадно, ну прођемо  се. .  . Поподне п на вече учини се партија,  а гдјекад, знаш, замијеша се и мало жешће...  Пролази се. Браво!  Овпх дана походило нас  је п једно талијанско друштво. .  .  Једна жен- ска .  .  .  нелоша за. наша мЈеста. .  . — Ола, Пиеро, до])М  симо!  — повика  дебели трговац. —  Опет ме зову. а зпаду да не могу  у пичем попу етити^Мој отад у том ј_е_Јаудно-  ва.т. волио ,б .к  пзгуинт хпл.аду Форпнти. него пустит ношгаћ. .  .  Ајдемо !  — рече безбрижно. — Дакле, како ћемо ? — навали трговац  на Пиера — нагодимо се — и чисто га у  очп погледа. — Апсолутно не могу. .  .  Још да сам  ја господар — и као смисли се:  Не могу  нпкако! г Г-рг-ова]т_ре_намрш.ти, окрену се од њега  н као да га је сада тек видио, поздрави Иву.  У то. се јави и Ивин отац: — Бар да. ми се пдати модра галица и оно ча сам им  да’  за обрадит. . . — Ij Бог зна да је нраво!  — заиишти  паиовр >ксна. Ча ie ово настало .  .  .  грабу - један нспре-д другога... А ча ке мени остат? ..  Муж ми пемоћа, јема годину дан. . . У х !  ча  је ово дошло ! — Не А)н-шете ее_.дужит ? !  Јесамднда.  олн нисам !  —-  Јглану трговац. — Далн сте. .  . — IlaV — Дакле мени ништа! —блаже рече жена. '— Ча бн и ти?! — срћаше се шјор Бено... — Срамуј се и ш-ггат. .  .  Иропашће-  и менџ. .  . — Да се по Богу срамујем, а од кога?  Зар од вас? — безобзирно успали се она, — А како сте давалн?! Јо; да је рећ, па — утећ;  колпко је само кадац маста, дало  се с ове ограде, за оно мало дуга!  3"  за час  смо се на вае намиршш! Боље би било, да  нас је -море свпх измећало —  очито и свс  жнвл.е јадаше се жена. — То мн је Фала — дрско се емијаиге  трговац. — Право мн је, кад сам луд;  ма  нушдаћу до трса. јг о к.  л о (н и -и -а  шћеч !  Хо-  ћ'у, i?npy.f !  ~  -  -  • —  П ро Јгаћете. а ^ryar jvnr се за вас криво  клео... Не епомињите ее... Патија. патија «  душу изгубнја. све за вас, а сад ћете га не- ffCfrrat-  f|Cp :моћна п  бетежна на иух бадити — очајно  викаше жена, машуки жестоко дугим су-  з.им рукама. — Ала мучн!  — нареди жени г.иавар. Жена ее мало одмаче. но свеједно исна-  Јвеним очима прождираше друштво. . . Пиеро гледаш е-ир-е-аа-тгвт-клппга га--ф сјвар  нп.чало нс.т-и че-. --А  -И-но -кртишЖце" 1Госматра-  ше брата и.еасхру. Стајаху подаље од мајке  -и  устрнљиво пшчекиваху, да препирка јеаном  свршн. Oii „ее. с.в.е.га.. хога. сти.1,ио и  некб>-  ,;шко пута суне^гу ла отпће. Иа онда... наде  му нп памет, да се ва шнх наУже, -  да нх  •пусте у мнру. Бијаше му век.риЈеч на ус-тн-  ма. но н.е- - - 1 1В -1хед.е-А^:-- 9аојао_..,.се .  опа н  ипст  ннаоје, да; пм н ~ е ' бц нпшта помогао. кећ ~   што оп нх још rpt>e донггзпо, II да забашури  Тн у  'IapffiB . у  во уli ење" стаде*.да гледа стог  р.оеног грожђа, око којега ле.тнјаху шар„едц  .лепирице, једва дотпчућп га се, 0 једне стране  •сунце га захваташе. па ночеше налијетати  нчеле н пољске мухе. Уз пиркање лахора,  отпоче зујање и бренцање. — Дакле- хо.кемц---лн т -р -г-а т -С -------јав-н- ее Нвнн от-ац. —-  Ча ћемо дангубит. .  . Другп се згледаше. — Нека слободно тргају — истанчалнм  гласом одазове се судоени секвестратор. — А хоћете- мн ча оставит V  — нрије-  горно још једанпут ipiSTa жена. — Нима теби ништа!  — једва што се-  оеврну на њу. — Ни данашње наднице ? — Ако будете радит, биће;  ако не. .  . — Дицо. амо иа! Ето -вамшве^грабите! -   И раздражена жена крену пут из.иаза. Дјеца се упутигае за њом. — Останите — смисди.. ,.с .е . .секвеетратор. 1 Боље је, да добијете ви него други. .  . Платиће вам се надница иа разлог дана... — Нека...о.стану —  .јави се и .трговац. — ФаЈЈа .в.ам — окрет.е^се жен.а —  ваља  не ћемо бами себи гроб копат. . . А ето вам' -  све, кад па/ је већ закон нустио у ваше руке’ Друштво се разилазаше. Ивин .отац и  *  трговац шјор Бепо лшДоше журно, да обаве-  дру1'.е1..п.0сдове, Пиеро остаде ča секвестра-  тором;  ваљало ^јб' да -се дог'оворе нбог т ]Т Г ;Г -  а а  вл1н.ог]1ада~ ‘ — Ниједруге, оставЕги.о-за..Sутра, и тако  данас тргача у селу не би нашли. .  .  Момка  оставићемо на стражи, а ми ћемо друго носвр-  шават — свјетоваше га он и надода:  Не-  бојте се, ово је бнло најзамршеније. .  . — Хоћенг лн с нама? — обрне се Пиеро-  к Мву. — Не ћу брате!  одговори он обловнто.  — Нису__лЕц.елш посли!  — и усшвено се-  насмија. — 1 -  Што ћеш? Тако свијет иде. Свнко- тледа— (жој_уЈкорист!  Е, на до виђења — к  "  \> иружи му руку. Како је младнћ остао сам у пољу, зао-  кугшше га свакојаке мисли. Живо помишља-  ше на јадну чељад, iiito и м се ето отима из  уста и зидши- комад-круха. .  .  А иол.ем нао-  коло осјећа се пун дах живота. здрав ијак.  Његов младићски жар будно се и нодавао  тој слаткој сназп: ну у тај час пред очнма  у сунчеву свјетлу ш.казалн 6и се Марија и  •Јуре, онако мучаљиви п пријегорна лица.  Смућивала га њихова обличја и у души чисто  та пешто жацнуло. С’  LL 7 У ходу сусреташе гоњаче, којига весело  ноздрављаху, ну он им се слабо одзиваше;   бпјаше узбуђен и не могаше се отети маху  њнхове невоље. а да није ни размишљао о  правичпоети, нити се упуштао у расуђнвања.  0н— о-сјeJi-aiu.e .  наи.р.ама н.п.ма неодрт!)епо- чув-  етвл _  љ у -б агВ И у — које -се. лд__њ-ега-одваја-ло— и лу-  -тадо пиЛелом окохином. Већ бдјаше на догледу еела, мимоиђе и  сеоско гробље и загледа се у остарјела, нро-  сушена стабла, између којих складно, као из  .земље. ница^у камени крстови. Синуше му  памећу етар^лка облпчја, која познаваше из  дјетпљства, а већ пх по селу н под мурвом  није бпло витјетп, пак сажално ногледа на,  ■бујну траву, пспод које леже редчмице мртва  ееоска тјелееа, .  . Иопође. На раекршћу бијаше живље него  обично. Гоњачи га ночешће сти&аху. Бахат  мазага, вееела пјеема и дозивање одјекиваху  звонко селом. Ж веселије дизаше се дим  поврх кука. провлачећи се између смокових. грана. У јаматви живот и рад живље се јављаху. Младпћ се упути према мјеету. откуда ее-  чуло ионајвшие гласова. Чинило му се, да  је то негђе близу саме црква. У  ходу сретне  Мрсу, ну оборп очн и пе смједе да погледа  у мрко му лице. Мишљаше, да га његове уједљиве очи пе-  ирестано с нечега нрекоравају. Но Мрсе. као  и до сада, када нрође мимо њ. загшде га  ријечима: Ча иисте на стражи? Гријота да  се бсз вас отрга! Он му не одговорп, већ се сплом насмија  м  прослиједи путем. Испред „братимске“ конобе устави се  код гоњача. који су распрћивали пуне мје-  жине. 3 гледа жуппика и  join једнога ттрко-  винара. који је биљежио /маст.-. што су га  тежаци доносијш . — Видиш, ваља да ти оца измпјепнм —   рече му жупнњк, кад га спазн.д — -  То ти служн на забаву — шаљнво  одговори Иво. — Да, лијена забава! Пустио био дру-  гоме. .  .  Ila pja Де _бар-^2__цроз1Г1вхЈ11одана вјеруј. еваке године долази па мање и ио  који изостаје. . . Је ли тако? — окрете се  дон Фране дрковинару. — Тако ј е !  — одговорн он, бнљежећ  кредом по вратима. Мећутим гоњачи раснртише и повратише  ее из конобе е празним мијеховима. — Забидижите љус-ки!  —- рече један од  двојице црковинару — да посли не буде  смутње. - Не бој се т и !  Нима у мене Фала. —  Ето ви сте се споменули — пофплн   их жупник. — А ча ћемо. .  .  Ми свакога прво нами-  римо, а нам ча остане. .  . И  пођоше задовољни п весели, што им  је једна брига мање на глави. Иво часом гледаше за њима н некако за-  мншљен обрну се к жупнику: — Како се онп свачем прилагођују —  рече с увјерењем — а једнако рђаво им је! — Ово задњих година осиромашише, из-  дала их земља — рече озбиљно дои Фране... — А вино је за нпшта — на.дода црко-  винар — ii двоструко арчи се за обраднт  лозја. .  . — Нека само раде и буду поштени !  —  нримјети жупник. — Него ваља да нас Бог  казни, кад је све иош.чо наоиако. Иво не одговорн. Поздрави их на се упути прама својој кућп. У коду размкпгљаше-о жуп-  никовим риједаша: Некарадеи буду поштени!  Као да ти људи пису и до сада радили. и као  да сви други, ое-им њих обилују поштењем!   И он се горко _н.асмјехну, не могавши uoj -   мити разлог такова савјета. Јаматва се примицала крају. По селу још  гдјегдје турњало се и иаљевале се бачве цн-  јелим вином и половником. Вјеровниди. каматници и остала дружина  иезадовољни; и овогодшпњцм родо^, повуко-  ше се у варош. до друге јаматве. Мишљаху,  да ће na)cyiiH T i-i више--маста. да није fmm  тако р^аво, како се тежаци туже, Но увје-  рише_ се, да--н-иј-е-вишеин-их б-ерићетнпх го-  дина, кад су се бачве нуниле мастом и ви-  ном, као морем. Прођоше у неиоврат, а није  билп наде, да ће боље надоћп. Ж стискоше се по својим варошким ку-  тићима!  — Друге су сада године —  гово-  раите трбушасти трговац шјор Бепо. вирећ  на улнцу из овога дућана. — Прво си мога'  дат’  тежаку. ча му драго .  . .  било је сигурно  ко у цркви. А сад? . . . И  у души емутно  би се. . , Након киша натопљена земља лежаше  мртво ]^лцочпваше иза гглода и толиких не-  иогода. * ^се^а трава тек што зене. жути се:  жега нопушташе, мухе цркавале п живо-  тпва се окрнјепила. Младост се ипак пода-  вала доброј вољи и животу. Само домаћине  уби брига;  забрин.утн пптаху се. како --ћ-е-ое  те зпме прехоатгги. Свако се стискао у се. И не могавши наћи одговора. пријегорпо  приклањаху се своме удесу, у својој невољн  оиравдајући друге: — Како ke нам ко ча  и дат. кад вишо ништа нимамо!  .  . . Иво се међутим сасма пустно _у-живот  с омладнном. .  .  А Дружио се са својим врсницима, разго-  варајући о свем и уживајући као и они,  Иесто се сијело заметало пред Лурппом ку-  ћом-н дивље весеље буктило би у друштву.  Па ако бп погд.јекад из у.-та ко.јега старн-  јега човјека пала ријеч о неродшци и другим  невољама, млађарија би безбрижно прекинула  такове разговоре: . — Бриге нас — док се  •буде могло радити, не ће се умират од гла-  ди!  .  . .  3?I одмах затим селом разлијегала се  најкрепча мушка пјесма, и док младићи још  пјеваху, Иво их остављаше и враћаше се  кући. ’ ,V  ходу размиш.љаваше о_једноставно-  сш_ми£лп iL  же,ља сво.јих__ младпх сељана,  који се .јоште не подаваху бригама живота. Чисто је жалио._ пгго се с дана у- дан  његова дру.кина расељуј е у неповнате кра-  јеве. Оне што полазе, пе ће вшпе.  видјетк мхад£_, шш. ако.. се н поврате, биће мишљу  и дуптом далеко од свога. родаога села. .  . А бијаше настуиила благ^ јесен. Чисто  б .и  устрнуо. док би .му падо на ~Ммет, да се  мора иовратити у град, на свеучшшште. Он  'се бијаше навпкао иаморе и пол>е, на мда-  дост и њихово весеље и на бриге и невоље  цијелога еела. .  . ПрдахуЈуе нехају и пјшсто -  лге__игт.о.ту, па тешко му бијаше отргнути се  наново од њега. А онда јесењи дани бијаху  тако санљиви, благи и спокојно замирући, да-  'је он у њима уживао унутрашњом слашћу.  Они се редом с њиме пизаху, као да је н он  једаи њихов вјечити дио, па се иодаваше  њима — да га повлаче све до краја. , . Једнога јутра пође раздраган к М'фу,  Полагано корачаше зараслим путељком, про-  влачећ се кроз мирисаве џбунове, да дође до  евога залива на жало. Дан бијаше иун. У ваздуху као да се  скањиваше дршћући оемјех проблијеђела је-  еењега сунца. Над морем у ведрини ловла-  чили се иа оријетко свкјетлп, рашчешљанн  облачићи као вунено руно и одрисиваху се  на пучини у трептавим сјенкама. које тек  f еримЈ етљиво одмидаху к сјеверу. На махове.  ; Ј иза оних танких облака провирило би сунце.  засинула би околина н док би шгаветвшто уо- k o:io заблистало. плачне би сјенке јаче од-  скочиле и на лопте иастирале јасну пучину. У Ивиној душа одбијаху се осјетљиво те-  промјеие; младић их је осјећао и пратио по-  гледом, паллшут ослу-шкиваше шапат п yt,pxTa-N  је мора. 1нто"му се ритмички јављаху у души..,  Пред шим се простирало оно безмјерје. заог  круисено њеним брдинама, чији су голи куковн  у шарама плаветпила, — рекао би — управо  више у ваздуху. За тим неоскврнутим висннама, што их  људска нога не гази, када се каде у свјетлу  н жару, чезнула је његова душа, преноснла  се тамо и исчезавала у неодређеној слнстн. И данас наслађује се на догледу спеоп-  ћега живота, кад му се ето причиња да све  днше опћпм заједничким дахом. И он ужива  и све јаче озвања се у њем сваки природни  оејећај, док наједном изнебуха ие осјети,  као да га из оних мрких сјенка нешто опо-  миље — н из дна душе појављала се болна  слутња, захватајућн га мало помало. Тако се наће над заливом и побрза низ  боровик к жалу. Часом застаде; занво се,  тек што дише. Око му блуди даљином, граби  отворену иучину до краја — све до тамо,-  гдје се тек назире у прозирној магли и про-  дире у небо. .  . S  цијело му биће ноетепено подаје се  околнну. изједначује се е љиме и откуцаји -живота лагано стапају се са шумом мора у  -благи сојев смиреноети. .  . Ну када му се нзнебуха докотурао вал  до самих ногу и враћајући се закотрљао по  4 'пијеску, осјетн себе: наново га нешто опо-  мену, јави се елутња и под њеним притиском  гасила се слободна природа онако, како се  мцсао силомице јављала. Маче се и осјети — као-д-а- -са-^^-ввко  сн л О М — Отрцао— од.  • тога-мјеста. Када је погледао нада ее у боровик,  упозна на прогалици ^Rp'iijvT) Како се је жу-  рила низ стрмину, предГ њом котрљало се  -ситније камење. Кад га дјевојка спази, часом застаде, ну  махом прослиједи. .  .  На жалу стадоше су-  челице, једно прама друЈ-оме. — Ти си сама? — Д^ошла сам начупат мало траве —  •  одговори дјсврјка мкрно и nor.icj.a у рукет  Како су ми се опалиле од траве — проусти.  Испраћу их. .  . И пође до на. крај, пригне се и урони  пх у море. .  . Затим се поврати онако мокрих руку, с  .којих се је циједило море и иљесне њима, — Сад ме мање сврби. .  .  Стојте добро!   п хтједе да крене. ♦  Ну погдедавпгн пада ■  се, спазн козу иаврх  јЖамена. над понором. — Кш, кш !  — јави се и рече као за се г -   Да сврата, никад је више не би моје очп  видјеле. Коза се наднила иад нростор и надвнрује  се. Брада јој подрхтава како миче њоме.  Нагињући главу к листу и ие могавши до-  сећи струк дивље лозице, погледа доље и  умилно замекеће. У то .  дјевојка попође узбрдицом. Иво се  упутн 3ii_iB 0-M r Она осјетивши га за собом.  окрену 'сеДну не рече нп ријечи. Ишлн су неким нутељком кроз боровик,*  Лица им бијаху на махове сад свјетлија, сад  тамнија, како су били у сјенци шш на сунцу.  На привији она застаде уз бор:  Прођите  први, — рече му и тек осјетљиво осмјехну се. Иво без ириговора мити је. У врху на узвисици осврну се младић  прама мору и причека дјевојку. .  . . — На моја, на! — јави се она кози, кад.   стиже и пружи јој длан. /Жо:Ш накрену главу и погледа је сјајним  очишгг ia се мирним ходом приближи к руци.  Дјевојка је шчеда за оглаву и привуче к  себи. Затим је поглади и окрену ее к И в у : — Видит.е, рече озбиљно — откад су поља  издала, она јс. очсна хранитељида.  Добра_ је  на млику. . . Сваки дан даје по 2 — 3  литре,- — А јс ли болп' оцу‘ г  — упита Иво.- — Бике. кад -у м .р и е — пријегорно одго-  вори дјевојка. Обоје ућуташе часом. (Ји ее наслонио  :на самац камен, сав обраетао уоколо бршља-  ном, а она је пред љим стајала ж гледала  доље на море. — Хоће-лвети-брНт-у- 4*герику ? — очито  натегом отноче Иво. — Хоћемо-и-ј-а-Ј-е-бр-ат — одгово)ж мирно  лјевојка и нритегне к себи козу, Та га вијест љуто жацну:  ;Ж т и Ј|!  —  рече сухо, — Е, да ча ћемо овде?! Брзо ће нам  све однит, а брат пише, да је иосла пинезе. — А оно дврје старих? — измаче се Иву. — Остаће. .  .  Ако нам Бог провидн, не  ћемо нх запустит. — Па никад већ амо !  — истргну се Иву из душе. — Ко зна.! ...Vk o. ча. стечемч. вратићемо  с е :  II др.уш--С£_^.раћају. .  .  Ма грем ча. .  . — Остани часом  — замоли је он и за-  брннуто је упита: Па ни ти жао истанлтз  се.шг.Ј1 cbv? . . . — Ако ћете ц није. .  . Ча ћемо! Ваља да и ми живемо. .  . — Ма овдје сте се родили. .  . — Свуди је живот, ди се живе од сво-  јпх труди — с очитнм увјерењем одврати  .  дјевојка. И опет обоје се замисли.то, као да ослуш-  кују лаганн птум будећег се мора и шушта-  ње залелујанпх борових' урана. .  .  А Иво  сврну оком на њу и из њенога предљивога  ногледа ушгди, да— 4» m_XT-jejra. нешто. ЈГ .ш -г-  .татгд: — А што бн ми хтједа pekn ? преду-  сретну је, — Дајгеш!..ј-е-'г(Г"у А -м ерттк-у-,, aV  — на-  тегом нзусти она. — Далеко. .  . — Је ли шчак тамо прико мора!‘ ?  — и  погледа правце прама широкој пучини, па  падода: Пуно трибује вримена,. док ее тамо  дојде? - Мјесец ппо — два, како у коју Аме-  рику. . . — Далеко је то !  — иритрже га она за-  мншљена. — А ти не иди! — Ваља да грем !  — одазове се жнвље. ..  Брат пише. да сам потрнбна за-доеао. .  . — А како Kv ia Аез— теб-е-?!  - — нстргну  се Жву нагло п нехотице, те-се одмах силом  i!  а (••м иј-аг-дг а - у блаж и  силу тих рнје.чн. — Ма је вам стало — одврати она као  нузгредице п упита га: — Какн су овамо  људи? . . . — Ко и други — одвратп он бесвјесно  и продре очима у њеие зјеннце. Снопала га сндна туга. Нз душе хтједо- ше да му ааврч\ кжатке ријечи, пуне чежње  и осјећаја, ну ни\'една-хе не..и.сн-Ољава, већ  заоетају у њемЧ^јгио би да нретргне тешко  ћутање, ну тек мишљу собом се разговара.  И надође му да се упита: Може ли се она  досјетити мојој тузи? .  . . А она је стајала оидје блнзу, миш.љу си-  гурно далеко од њега — далеко тамо преко  мора, гдје ће да живе међу туђим свијетом.  М-најсд;и()м изн_еоуха.  каода се-смислила рече-:  Мсто није ми драго поћ:  .  . . .М .:Ги" лјстГп пТ Т очито жив.о уиаде  јој у ријењЈЕво. — Није могуће. ваља слушат!  — одго-  ворн Марија одлучно. У тај час он осјети, како му у душу  силази силни млаз жалости и некако као да  га је свега ватра обрвала. Погледа јој у очи,  да сазна сву истину. но оне блуде загонетно  лолшрокој пучини. .  .  И он све даље једпако  у њу гледа п мучи се, да затаји јак нзлпв,-  Тада и рна часо.м ел$рде очима.иа њ. ну пе  могавши да издр;кн његов 'уснаљени пог.лед,  Сметена их оборгг к земздеГТ — Збогом !  —  поздрави,  попритегну козу,  постави сноп траве на ^лаву и оде. Он гледаше за њом нетренимице; болгг  га, а нема ријечи да је задржи, док она за-  жриљена сноповом сјенком полагано одмиче  У сунду. Сутрадан ујутро, када је Иво растворио  прозоре, кшпцло је на пољу. Са свих страна  продирала је јесења мокрина. Он се прислони  уза зид и загледа се у натуштени простор.  Улицом, докле му око допираше, није било  видјети жива створа, а магла се вукла, тек  што је прекидало једнолично љевање. . . Пошто ослушкиваше неколико времена  монотоно падање и одмјерено ударање јачих  капи. што се с крова спуштаху, науми да  чита. Но тога часа предомисли се, среди се  посвема и кроз кућу сиђе у дућан. У дућану нашао— ^е— млого челвали :  пођо-^^>  ше fa узму нешто хране и да уреде раније  рачуне. Отац .е,е -загледао у  дугу, дебелу књнжу-  рину и с ње задуго ниједизао главе. Људи  су „стајалишгао укопани и нетренимице гле-  дали у њ и у књигу. — Дајте I I мепи мало муке (брашпи) —  јави се стари Анте и приближи се. — Не дајте ништа! — викну иза њега  Рого и насмија се, као да говори у шали па  озбиљно застрпгнувши по људимајасним жи-  вим зјеницама надода: Зар њима ко мукте  даје? . . . — Мукте, да! — подиже трговац главу  с књиге. — Ја ваља да плаћам кад запитају.  а мени кад ко хоће — и никад! — Платићу — умиљавао се стари Анте. К њ и г е  Матице Сриске. 10. 8 — ПлатиКу!  . . . Тако свак говори. .  .  А  још ниси ни лањско намирио. — Провидиће Бог !  А ето и мучимо се... — Ча ми је брига, кад ни користи —  љутио се трговад. — Ето све сте изили. .  .   Ма ча се једало — дало, јур ни друге: без  линез. недам нп евоме оцу. .  . — Јемате правидуЈ_ претргну га Р ого. — Зач ти петљаш, кад нису твоји послн  - —  окрене се к њему стари Анте. Не гледај  друге; обазри се на ода, ча ти проси. . . — Боље да онпроси, него ја! — мирно  одговори Рого. — Бише ра.дит. . . — П чагод друго — јави се неко од људи. И наста мук, а људи спуштеним рукама наново једнако гледаху у књигу и у трговца,  што се закопао у рачуне, до'к изнебуха диже  главу. — Залуду јс свпма. Недам-ништа!  Кад се..буде радило. .laliv. .  . — Фала Богу, кад на моје труде не  могу наК ни шаку муке (брашна), — рече  стари Анте и први изиђе. . . За љим изиђоше еве један по један. — Нека греду — рече Рого. — Ча ћете  ви за. њих поћ у просјаке?! — Доста су ми изили — забрииу се Мвии  отад. Људи се путем нису журшш, као да им  није брига да покисну. На раскршћу стари Анте окрете се к своме другу: — Да— & м о-  им све изшш!  Мп радимо дан и ноћ и нн-  мамо ништа, а њима у рукама све село !  —  реие пријегорно и закрену улниндом к сво-  јој кућп. Иво кроз све вријеме ue проговори ип  ријеии. Бијаше се загледао у ону тужну  чељад, п тек каткада сметено би се насмијао,  хтијући зар тако да ублажи тужну очеву  запјевку. И он схвати све бриге те чељади,  што се невољом боре; искрено и .х  ..еажали п  гледаше свога оца, како ее мучп п трпи, а  да нп у чем не наће утрехе. Вигаепут сам  собом миш.љаше, да за све. што га трзавица  за радом управо изједа, та,ј рад не носи му  користи, — ни њему^ни другому. Он се сјети(дражбе) ко.ју суд на тражбу  трговаца из Bapoina отпоче водитд по селу  и паде му на памет Јурин болесни -отац и  љегово имање, што се_шмало до који дан  продатнгиа дражби. Пред очима искочи му  цијела породица и онако све у тужним ми-  слпма изиђе из дућана. — Кудћеш ио кипш? — јави се за љим  отац му. • Ну он га није чуо, и као да је тако већ  прво одлучио, упути се к Јуриној кући. Нашао их све на окупу. Јуре је крпио  раскидану обућу, Марија је плела бјечве, а  мајка им иодстицала огањ. Нву одмах на улазу загуши дах влаге. Кућа је задавала  старежем и неугодним задахом, јер се ђу-  бриште за кишних дана разливало до са-  мога кућнога прага. Док је уљегао, није могао ни ријечи да  проговори. Пашао се у неприлиди. Напокон  рече: — Не може се човјек нигђе од кише  ни макнути. . . — Па сте дошли к нама се заклонит —  рече шалећ сеЈуре. Сидите, — и показаму  трупић до себе. — Фала, нека ме на ногама. Брат и сестра наставише рад, а мајка им  пригну се над огњиште. — Ко је то дошао? — зачу се танк.и.  као дјетињи глас с краја куће. Нико не одговори, ну онај глас наново  се јави. Жво немирно погледанаонустрану  .  п ејети се, да је то стари ^урин г^таф Он  -га није видио, откада се је иовратио кући,  " јер је већ тада лежао' болестан. — Пустите га — рече нехајно Јурина  мајка. — Ја бих га желио видјети — одговори  сметено Иво. — Ча ћете видити? Бидан, дош аје кост и кожа! жена попо|е и разгрне платнени, по-  жутјели застор, што је дијелио кућни про-  стор. Крај застора задржи у руцп, да Нво 'lЛлз '/cđ' пса прође први. За њхш дође ћЈМарија. Овај  дио куће oiijaine попођен, пространији и мало  надигнут. У зиду био је пробијен и један  прозорпић. Видило се, да се јехтјело тај дио  боље уредити, ну да је радња остала не-  доврхпена. Згз окречене, већ запрљане зидове стаја-  ху ту упоредо једна до друге три постеље.  На једној повећој лежао је немоћни етарац.  Капци бијаху отворени, да свјетлост допре  унутра, стакала и онако не бијаше. На пољу још је кишило, а низ улнчицу  верала се мутна вода. Кад вјетар завије,  пљускавица само што заспе кроз отвор у  кућу, па прсак допре и до саме старчеве  постеље. ■ — Доша вас је наћи — нрво се огласи  Марија. Старац се натегом надигну и протаре очи,  а онда рече танким гласом: Добро дошли! — и наново се наузначице завали. — Пита  -сам ко је. . . Чинио ми се је тући глас. . .  Ма ето ви нисте тућ — говораше полакше,  као еам собом. — Како сте? — упита Иво. — Како Бог хоће! .  . . Ну нима добра — и промешкуљи се по постељи. Онда се  наново надигне, подметне под лећа блазину  и тако остаде сједећке. — А никад није било овако — надода, уздахну и заврти упадшм  очима. — Почеја си се опет јадат — скоро-  осорно јави се жена му. —•  Ко је узрочан?  Твоја луда памет! — Ча вам је! — одазва се за оца Марија, Мво погледа на дјеврјку. Њихови се по- гледи укрстише; једно се другоме тужно-  осмјехну, и након што им се зјенице засви-  јетлише, оборише их у исти мах к земљи —  зближише се као нехотице. У то и Јуре приђе  к шима. Сви остадоше на ногама. За дуго  нико није говорио, акроз прозор видјело се  је како -  сипи киша и назријевало се нату-  штено небо. — А бићете чули - — наново проговори  стари — кнкб he нас-посвема уцвилити. .  .   До којирдан поћ’  ће све. . . — f у в з !  ? - — бесвјесно- понови Иво. — Е укућа је подвржена вашем оцу —  једва чујно изговараше ста.рац. — А жена  јема срца мене бидит — нагласи јаче. —   Никако пропало, Боже прости, ко проклето... - — Крја корист да говорите? — прекиде  га Јуре. ^ — Ж.а ми. ла, свит не вирује, како ј е ^ Работа сам _  дан и ноћ и~ку>ваво1 _  се иатибТТГ — За- a;eiut. Ј — Је, ма ја сам мислио. да свак јема  ка_д_ 4аг-. .  Ча нисам чинија за fEjop’ Беиа, па ме први меће на пут... Фала Б огу!   И старац се замисли. .  .  Тако настаде часом  тајац, док се наново јави болесник: Видите — рече изнемоглим гласом —„_да.^вам прав-  л>ам ,. ле бп вировали. .  .  Исти они шјор Бепо,  ча сам га прво споменуо, метдија ме је у  р.асан,. н — д-а— б -и - зашто! . .  .  Заја .  ... ја у  њега 20 Фиорини и подвеза му ждрибића,  ну ждрибе се у зими завадило и погинуло,  а до уреченога ро.ка, нисам га исплатија. . .   Потле кад сам носио пинезе, издере се на  ме п  не 'tuc примит. .  .  да(  је р.ок митија.  да му придам ждрибе. .  .  Прављам му све  по души, како је оило, ну он не ће да слу-  ша. .  . Би ли вировали!  Плати, говори, ко-  лпко би сада ваљало — и ја с н>им учинија  друго писмо — за дуг од 70 Фиорина. .  .   Друге године узеја сам још ча у робн, ча  у јнћу, тако сравнало се до стотине. , т И.  онда ннкада. пз дуга— заврши натегом стари. — Па још то прављаш !  — прнкори га жена. — А зашто не? Алн се је то мени самом  догодило ? . . . Други ники који су подвежи-  вали винограде, давали су за сто Фиорини  по -4 каце (8 хетколитра) маста, и никад  из дуга. .  . — А што вам син из Амерпке пише? — преокрееу Иво разговор, јер за оно.,  што му је старад нриповједао, он је већ давно знао.,. — Да ни њега, не би нае ни било — одговори жена и настави: Пише. да шаље  пинезе за пут обома. . . Чекамо дан по дан.  Нека греду ____ Оетакемо сами. — Не ће моја дица мене запустит — с  увјерењем прихвати старац, смирено положи  главу на блазину и заклони очи. . . Иво сврне погледом на његово. .окошиасто, искипјело лице. У свој невољИ ..чинило -ее спокојнб. . . ' —~Брзо ће подне— прекиде тишину Јуре. — Није још звонило — одговори Марија. Иво науми да изиђе, ну није знао што да рече староме, с тога се скањивао. Збо-  гом!  — рече напокон изненада. — Ношли здраво!  — прену се стари  * и боље се опружи. Жво покрочи к излазу. Старац погледа за њим и наново се јави:  Ноцдравите оца. . .  ,Све•  ће моја дица платит. У ~ \ :  нека се не брине. .  . НвцЈпббрнаг' Очи му се бијаду замутиле.  С кућнога прага загледа се у поље, у што  му драго неодређено. А прво него ће изићи,  осјети њих иза себе. Он се окрену да их  поздравн и с_к_<фо--му— c.q нададе- да заплаче,  — но у час, кад их угледа, ;калост му се  некако умали. На њиховом обличју не опази  никакове бригс ни узбућења. Жена просто-  душно дочека његов поглед, а брат п сестра  смјештали се да наставе посао. Иво потра- жи Маријине очи, па и нађе сада у њима  нешто што га упокојн. К  он их поздрави  и изнђе. Цијели дан падала је киша, и мдадић није  могао да се као по обичају ирохода пољем. Поподне стајао је налакћен на прозору  и гледао у кишу. Бијаше се подао нехају.  Ослушкиваше падање капаља са крова и  шуштање лишћа на оближњем дрвећу. Није  му било мрско ни досадно. У души озвањао  му као лака пјесма ритмички склад тајанстве-  ног шума, и док блага киша напајаше тешку  земљу, његово бпће прилагођивало се слатким  осјећајима, у којима се мисао тек споро за-  чињала, толико да му се душа сасма не  утопп у једноличноме шуму и сипању. .  . Мислио је на болесна старца, и пред очи  долазило му Маријино и болно и насмијано  лице. Сви досадашњи мирни састанци с њоме  приказиваху му ее живо пред_очима. Гледао  пх је сасма: онакове, какови су били. .У 1_тим  тренуцима аасјало би му сунце и море би бљеснуло у  дпарама. На махове лучио је себе у два бнћа, и  .њу.бав што, Је ociећао— :га -Марнту.--ните-била  као друд.е. И н.је.—т-о — била хировита нутена  страст, већ је то била далека чежња за не-  чим, што је било изван њенога женскога бића/  Т у  љубав све више и више натацале су  моћне капље Спатског учешј.а и давале јој сеажни осјећај изједначења.. Његова. чула,  жинцм не бијаху -разиграни--н-.усла. ђени, као-  у овим часовима, када је он у првој мла-  дости тражио женскиње, да утоли природну  страст здрава ншвота)Ј^У мисли о њој душа  се увијек снажно јављала, страствени пориви  I би се утолили и њему се чињаше, да јетек   !  тако ирочишћен — вриједан оне вјечности, | за којом је сваким даном све више тежи.о...  Бијаше му у тим часовима лагодније и боље... И сада је мисјшо  на Марију, здраву и  изабрану, и осјећао је, да његовадуша скла-  дује с њеном, пак се подавао припросто ужи-  вању, којему — чинило му се — не би  нигда ни било конца. A  мпак. док бн поми-  сли.о на живот и  свијет. устрпуо бн н  чисто  ^ р ј е  знао, да њену младост не ће никада прн-  L < 0  везати уза своју. Никада још у животу није вндио као сада сву невољу, што je нанаша људима другштве-  ни начин и поредак. .  .  Сјети се намргођена  очева. лица, својих недовршених наука, туђе  воље и свега онога, што га је као зла коб  већ од рођења гонило и увијек било против  љегових простих жеља. И он се одмакну од прозора, па брзим  кораком ушета се по соби. Након неколико  времена сјети се, да ће бити донијели из  града пошту, те си|е у дућан. Збиља затекао је доље оца, гдје отвара листове и одуље омоте, из којих је вадио-  сљужбене списе. Њему, као главару, сдала их  је опћина странкама на уручење. Отац по-  гледа сина испод себе и наново, не рекавши  ни ријечи, пребира по списима. — Ево и позив од суда за удовицу и  сина јо ј:  платиће орпје — задовољан, као  собом рече главар. — Зар сте их тужили? ; — измаче се Иву. — Дакле! — Паљетковали су. .  . — Не зановетај !  — нодиже отац главу, Иво ућута, примаче се к вратима и за- гледа напоље. . . У .,та уљезе у дућан про-  тркујућ боса дјевојчица. Бијаше нокисла, са  минђуша циједила јој се вода. Умилно му-  цајућ пружи врећицу, ца купи кукурузова  брашна, — Рекли су матер, да ће платит. .  . — Ох, дошла сп, а !  — и диже се. —  'А ди ти је била матер, кад сам је зва на.  р.адњу?! — љутио се главар. — Реци, да.  не дам ништа! Дијете се омшвало и у сметњи нреврћа-  ше по рукама врећицу, док наново једва.  измуца: — Рекли су, да нам дате бар чагод  за, вечеру. — НиштаЈ, одмах ч а !  А да реци пгјори  мами, да ће платит мулту (глобу);  дошло је ради скуле. . . Добро еи ти дите! А ча не  треш, ди се скиташ, кад је скула а? Дијете се уплаши и обори очи. — Кажи, ди се скиташ? — понови главар. Напокон дијете поцрвени и оборених очи- ју  рече: — Чувам малога брата. док ,је _ма-  тер за послом. . . — Не знају они зато;  оли платиће, оли  у  пржун не бој се. .  . А сада ај ча! Дјевојчица поплашена изиђе на кишу.  Ј/[во гледа зањ ом; бјеше покрила главу вре-  ћицом, да се одбрани од кише, па поскакујућ  боса, брзаше блатном уличицом. .  .  Он се  узбуђено окрете к оцу и хтједе_да зажали,  што малој није дао бар шаку брашна, да јој  мајка скуха пуре за вечеру, ну у_тај час  .оусрете се- н>егов иоглед са оштрим очевим  и замукну. Тргодац се досјетио- синовљевој намисли,  и како је- био.  раздражен, плану: Ча си ти-  ј а  р е ћ ... Ча би ти дилија!... Бићеш-црвоЈ  стећ... 'ч '— - Па која вам корист? рече Иво уз-  -буђен. — А од тебс ми је кориет!... Да си  бија други, moi'u си досада евршит и поди^в^  зат плаћу... — Овршићу. . . — Ма кад? Ноље би ми билО; да сам  ти да мотику у рук у ... — И за ме би било боље ... одговори за-  мишљено Иво. — Нисам нпкада задовољак  пошао из села,.. — Ти би сад оста дома — љутио се  отад — сад кад сам за те .  . . и ту га стаде  права вика, Иво хтједе изићи, ну тога часа дође  мајка у дућан. — Је лн доша слуга? — окрену се нагло  к жени. — Још није, чаћеш? — умиљава се жена. — Ма ча чини, гром га убија! .  .  Још  вечерас конат (рачун), па нека гре, и тако  није за нишће! — Киши .  .  ,  рече сметено жена. Ну Иво није знао што да ради, те гле-  даше на отворена врата у мутно вријеме..  .   И док је напољу падао сутон, он јеједнако  стајао на вратима, а како се све више мрак  хватао, тако му је на душу слазила туга и  на догледу ода још га јаче захватала. . . Да  му буде лакше, гледао је с врати људе, како  се журе кући. НајпослЈтје иза себе осјети свјетло нажга-  не свијеће. Блиједи траг допираше до на  пут. Пошто пак бггјаше заноћило, престаде  да киши, само што још с крова једнолично  падаху јаке капље. У дућан униђе млађи му брат Марко.. Оцац га, док је ушао, етаде исгштивати о  неком пољском послу. Домало и у дворишту зачу се звека пот-  кова и животињски тонот. — Стопру је сад дошао . .  , грем баш да  видим, ча је донија — рече напрасито гла-  вар, диже се и пође у двориште. — Часичинија досад? — упита слугу, — Кишило је — одговори он. — А јеси ли ча напртија? —  Ниш та! — Ни мало дрв? — Мокра су. . . — Добро — рече господар. — Сит сам  те. .  . Дођи учинит конат (рачун), па пут  под ноге. — Ма одмах сад !  —' настави жешће. —-  Господар сте!  — одсијече слуга. А господар пође у дућаа и преврташе  по књизи. Домало, пошто намири живину,  дође и слуга и застаде насред дућана, ишче-  кујућ господареву ријеч. Он диже главу с књиге и погледа г а : — Равних си осам мисеци код мене. . . — И осам дана, тамам сам сад-а срачу-  навао. — А ниси немоћао ? . .  . — Три дана;  да сте здраво ! — Ча бадиш . . . у све, симо и тамо, —  осашМа ло .ти одбијем, како је и право. .  . — Па добро !  — потврди и слуга. Он срачуна т т  иредаде му новац. Слуга  приброји п нађе да је у реду, те хтједе.да  изи 1>е„ — Чекај !  Е, да! Свуцн обућу, па онда .  ајде. .  Нима ни педнљу дан, да сам ти их — Свућн ћу, кад хоћете. .  . Ма знам ја  што је! .  .  , Да су липа вримена, не би ви  мене гонили, рече сасма мирно. — Не зановетај. Свуци, па ајде! — Не бојте се, оставнћу их — заврши  момак и упути се к вратима. — Ди ћеш ио овом вримену? Приноћи  код нас — рече му благо господарица. — Хоћу, кад је вама по вољи, — па се оорати госиодару: — Ну тн, не знам што скривих. .  .  Радио  сам, што сам могао. .  .  Ма право веле у селу,  да с внмнннје могуће изасчзбице два Божића \"'ниитн — заврши слуга по загорску. — Муч! .  . .  окоси се на н, Марко. —  Ш та?! — прогунћа Загорац, застри-  же очима и мучке изнђе. Још мало времена npoje и шјор Лука  затвори дућан. Породица, сва на окупу,  изиће у кућу. У кухињи горила је свијећа, а код усни-  рене ватре вртјела се времешна жена, слушки-  н>а. Из кухнње ишло се у благоваоницу, на  челу које је испред слике Блажене Дјевице,  окићене ишараном хартијом, тињао жижак. — А ди је Павец? — упита за слугу  господар. ■  — Бија је сад овде — одговори најамница. — Зови г а ! Слушкиња кроз ходник иза кухиње уни-  ђе у мали кућерак и јави сеПБии у. Мало су гаишчекивали, док најпослиј е дође. — Увик гледаш, да се измакнеш, кад је  за молит — укори га господар. — Прокисо сам, па бих се осушио. . . — Оеушићеш се посли. .  .  Ала Маре!  —   јави се жени. . . Ето сад ни ње ни. Кад се  Бог слави, никад их ни! Најпослије поклекоше пред сликом. На-  јамница на глас отпоче молити „Госпину  круницу“, други одговараху, а тако се је  свако вече пред вечеру молило. Иво само часом попостане, па са стола  дохвати свијећу, нажге је и пође у своју собу. — Ти не хајеш за Бога! — добаци за  њим отац, прекидајућ. „Здраву Марију“. Иво постави свијећу на сто, приђе к про-  зору и гледаше у свјетло оближњих кућа. Младићу бијаше у души некако празно,  бесвјесно је дуго тако стајао, оелушкујући  гласно молење. И преко пута из других кућа  допирали су гласови молитава, а он једнако  није могао да се смири и нађе жељене угје-  хе. .  .  Тако стајаше, док га не зовнуше на  вечеру. Прн вечери за етолом нашао је једнога  очева госта. ; »Кандар .  у едужбеноме поелу,  сврнуо к њжмаГ^Главар га чаеом нридржа,  да се валожи и напије. Иво га поздрави. При вечерп слушао је  њихове разговоре. Жандар се тужио на силу посла:  — Ви-  дите, говорио је — сад је све на нама. . .  Дошле су наредбе и ради Кубршита и загона... — Па ди ћемо с гнојем? — прекиде  главар. — Треба га у поље пзносити, па га тамо  закопатн. — Не можемо то ми, земље су плитке. — Е, бриге њих... Они ће глобити — одвратп жандар. Ж Послије дошао је и Жрдће, опћински лу-  г а р > -. да се с главаром поразговори о сеоским  пословима, јер је сутра у вароши имала бити  опћлшска сједница. И запрео се живљи раз-  говор. Жапдар се тужпо нр раскалашну мла-  дост. која ;:о иоћи п.јсва. „ — како је жупник  јавио — иогдјекад и с]Гамотне пјесме. Лугар.  је рдобравао и говорио, да нема „грдобасни-  је чељади“ нигдје ча у њихову селу“ — па  закључп:  — Наопако, ако се нашем свиту  пушча; ча ти љега грђе бијеш, он је све  то бољи. . . Најзад се младић опрости и пође у своју  собу. Прпје него што ће лећи, смисли да Ku.ure М а т и ц е  Српеке. 10. 9 сутра крене \\ град.  да се прошета и да  присуствује niii.iiin'-Koi ..сј.сдници. Одавна већ.  вукда га жел.а. да сс^ТдидГ ooamijccTi:. тпто  c e je  тнттало љегова села/О У ходгу. на путу у варош" ,  Иво сустиже  ЈЈуру! Младић је јахао на мазги и непре-  ^станце је гоњао, да боље иде. — Лино је — репе Иву, кад је поред  њега стао и упитао га, хоће ли узјахати. Иво захвали, јер да му је драже ићи пје-  шице. И тако су комад пута — измјењујући  по коју ријеч — ходали заједно, а онда Јуре  заокрену путељком, док након неколико ко-  рачаја сустегпу мазгу и крену се к Иву. — Да ну — јави се — видит.е_ми— о-ву  карту. Да ми ie .јучер...ваш отац. — И из-  вади је из џепа и хтједа да сјаха. — Није потриба — убрза Иво, покрочи  к љему и дохватк^карту. Умах разабра. да  је то позив у тпушач рм дрекршају. и тако  му протумачи. — Дакле, тужија ме — пожали се пла-  шиво младић. . . Зна сам, да ми не ће про-  стит, ча му нијесам помога шкропит вино-  град. .  . А нисам мога. .  .  Помога сам му у  другој пригоди; ма исто, рђаво сам се вла-  да’.  .  . А хоће ли бит зла? — Не знам ти рећи — одговори Иво. — Не ће ни. ова митдт без арчи — с  увјерењем рече младић — замахну ногама,  иоздрави и одјаха путем. Иво је полагано пошао напријед. Дувала  је млака јужина, тресла гранама и облије-  тала хуком око мрких маслпна. У ушнма му  брујило II чинило му се, као да ослушкује  тужне гласове силне наридаљке. Пратио је  у својој души тај пјев. а у паметп једна  за другом ређаху се свакојаке мисли, с ко-  јима је болно и слатко чувствовао. Он није  могао тог часа да појми што је зло; про-  чишћен п упокојен, .ејетним очима гледао је  еве што му пред очи долазаше и у свем је  тражио оно што је једноставно и добро. . .   А опда, након дуљега снатрења, враћаше му  се мнсао к лселу. Приљубио се уза њ и за-"]  волио своје сумјсшћаис. Дружпо сс с мла-'  ђарпјом, не с љубопитностп или да их уио-  зна или тобоже проучава. но једноставно  зато, што се је међу њи.ма родио, с њима  живио — и он је  оно што и они. С весељем сјећао се друштва у крчми,  благих ноћи расвијетљених меком мјесечином  н гувна гдје се је ваљао по просушеној  трави, те слушао младићске разговоре и оби-  јесне шале. Мислио је на смвгјех и весеље  здравих дјевојака, у чијем је друштву био  увијек весео и раздраган. Уживао је у њихову весељу, а љуто би га бољело, када је гледао њихова страдања  и оне велике неправде, које им нанашаху  људи и друштвени поредак. за иије се добро  они од дјетињства до гроба труде и раде,  ’ Нознаваб''Ј^ТГршликед^грида_. Оне бија-  исто онакове, к.а.о.-Н  v њсјову  седу. У  >неколицине бијаше ce згрнуло све благо. И  'они држаху у својим рукама"вла.ет и живпт  ?вих осталих. Још некако прометао се по-  гдјекоји мањи посједник, док други понизно  нригибаху и^ снагу и рад и сами живот под  незаситљиве интересе тих богаташа. А многи старац добро се сјеКаше, да су  очеви тих богахдша а н оии самн с њимаTL копали и нревртали тешку_земљу. — Па да су бар копали како ваља —   шворили су они ушалп — и одмах озбиљно  цридодавали: Ето ми смо радили веће од  њнх и гладовали и гладоваћемо, па ништа!  Ма како је то ? Оли нисмо умили, ’тија обранит!оли нас *нпко од њих ни ^  ' Са, самим начелником у младости бијаше  Удобар дио вароши на муци. Скитао се од немила до недрага, па да га ЈЗју__цело,блде,  рођаци скупнше нешто новаца, друго поро-  дица откиде од својих жуља, те му уручшпе-  новац п тако га отпремише у _Амери-ку>  Исељ.еници, што" се отуда.враћаху, нијесу  о њем говорили ни добра ни зла, но засве-  приповиједало се „ружнпх“ ствари. У задњу товорнло сс. да је бно господарем великога  хотела којп је изнебуда, а да ce није знало  како, тдне ноћи изАарин. -Хатрл био је оси-  гурЈјГн/ па засве ш т^се су;Жшпе, да је он  навлаш ватру подметнуо, посао му пође за  руком: псплатпла му се осигурана свата и  повјек се након мало времена поврЉнш у  -своје родно мјесто. ^ Омјерившп прилике у оним добрим годп-  намаг упусти се у . адгв$Оу тежацпма.  Ку-  поваше и ирепродаваше потребне Гствари за  свакидањп живот и даваше пм псчЈаиа. у за-  јам^-Од то доба, веле, даје педесеторостру-  чно своју главницу. qJ ] Џ ,. IIb o је у ходу на ово помишљао и с  тиме спајао и биједу Јурине породице и  мало да не свих других у селу. Бијаше на-  чисто, да код толико патрпана блага у тих  богаташа, гдје нема друге добити, осим оне  тежачких труда, морало је да надође сиро-  маштво и невоља. Код боровика, што га је толико волио,  часом застане и загледа се у устресене гра-  не. Особит тајанетвен шум разлијегао се  околином. Младић се сјети слике. након што  се је повратио са свеучилпшта. А сада је  ту стајао, а да се није нимало узбунио.  Бијаху изблиједили сви они догађајп у при-  .ликама разборита живота. Зарана стиже у варош. Униђе у кавану  да се мало одмори, на онда опет изиђе. Пред опћинском кућом није се видјело  свијета. На обали опази неколико чиновника  и два-три рибара. У луди љуљаху се лагано бродови, док  се по нучиеи стизаху пјенушави валови.  Боси морнари разапињали мокра једра, да  се на промјењиву времену, док се сунце  иза облачка укаже, часом просуше. Иво попође обалом до на крај моста.  Наслони се уза зид и загледа у млаке валове.  Очима је пратио сјенке, што се гоњаху по  пучини и круну свијетлих облака, који су  се овили око крајева преко морских голети,  као да управо одонуд долазе. Дуго би био тако стајао, подзјућ се  осјећајима, но сјети се зашто је дошао, и  преко воље поврати се према ооћини. Пред собом опази господина начелника.  Он је, онако дебео, на својим кратким но-  гама чврсто ходао, да на вријеме стигне  У УРеД- За њим униђе и он у_олћдну. Пачелник  замаче у писарну, а Иво ступи у дворану,  гдје нађе на окупу неколико вјећника. Оста-  ли редом долажаху, и убрзо запремио се  већи дио столица, намјештених у полукругу. Напокон униђе и начелник с тајником. Он  сједе у прочеље стола покривеназеленом чохом. цж{/аокхИво ce загледа наоколо и опазп, да је на  ову сједпицу дошло §.рлО -.м ахсгш ељ а-д-и-;- засве  што се проносио глае да ће бити и опорбе,  коју је одлу.мио повести посједник Тадић. Овај-уТмдићј бијаше задњих година лије-  по уредио своје имање. окористио се добрим-  годинама и достао самосвој и неодвисан. Он  је у садашњој опћинској ушрави био другим  dOrie пРисЈеД ником-  Разуман и иравичан не мога-  ^  ^Тпн:. да се сложи са наиелником, који је хтио,  да се батп у свем врши његова. -воља. Ну  како се као присједник в^....жода.о___с.мгЈ)ду'-  дирати наиЖ-никшшј— самово.љ .и_ i t:.. б.есхзјесној  већтгни, захвали на части на остаде само  впјећник. С љиме се удружила још друта  тројица незадовољника, којнма бијаше на-  челник нанио толико штете .и неправде, па  започеше на чудо -свију у вароши водити  опооб y против— опћинске ггећине. .  ЈТис-^-е неколико навратака он je у новинама претрееао опћинске економскепословеи осум-  њичио начелников.__рад, нашто би редовно  противничке нОвине доносиле „просвједе1 1 ,   потписане по цијелој управи. У тпм просвједима згражаху се потпи-  сани на толику дописникову дрскост, који  да се усућује сумњичити поштење толико  заузета и родољубива начелника, који је  само утолико крив, јер не припада дописни-  ковој странци. И Иво часом заборави на сједницу и  зареда мислима у пошљедње варошке односе. Међутим тајник читанге разне опћинске  ствари, које су биле на дневном реду и за  које се није нико ни бринуо. ___У то униђе у дворану начелников син ПцјеЈи), који када га угледа, приђе к њему  "гГЈбубазно га поздрави. С њиме дођоше још  друтаг“ДБ 0Јица, од којих је јелан био син  посједника Тадпћа. И ови се придружпше,  иа између њих започе разговор и каткада  подушен смијех. Најпослије доће на претрес: Диоба опћнн-  с ких_г.олети. Начелник сједећке протумачи о чем се  ради и закључи од прилике:  — Ја с моје  стране нијесам. з.а ,диоб.у, с разлога што би  се тиме више шкодило, него помогло натпему  биј-едному^еж5жу7~ Сви ућуташе, некоји само узврпољише  се на столици и све пазе, ко ће да' узме ри-  јеч. Устаде вијећник Кеко, кретом главе по-  влади начелнику и посмјехавајућ се друтима,  опет сједе. У то запита ријеч посједник Тадић. Сви  уоколо упријеше погледе у њ. — Сада ћемо чут коју нову — опази  гласно 1 1 ијеро. син начелников. — Ме-нвпДЈУмучно бесидити — отпоче  Тадић тихо — јер когод може још поми- •слити, да ја радим госи. начелнику у пркос.  а то нпје. .  .  У овој важној ствари нисам с  љиае — и упре поглед у вијећнике, па на-  стави живље: — Ви сви знате, ћа би да-  вала она голина, кад би се обрадила, па зашто  је пустити онако без икакве користи. Истина,  дало се је по који комад на тежаке, ма и  то је било на њнхову штету;  дадо се је на  половицу, па су се тежаци издрли а да ни-  јесу пма.ли никакове користи: — ји-бих_ с гога —  и наставп талијански. да га бољг  ..сх-вате — био за диоб-у,- •  иека се спротињг  позабавп -  И - ирнх])ани. . . Док је довршио сједе, а други погледа-  ху у наиелника. —  Питам рпч! — јави се иза мале — Лппо говори шјор' Тадић, ма шјор  иачелник јема правицу... ПојБога,..д.а— ее ран-  дили тежацима голина да работају, а ми бо-  љи да пушемо у иразнс шаке! Некгх стоји  како је од увик! — заврши и окрену се  другу до себе, па му машући живо рукама  стаде на сав глас разлагати о томе. Међу вијећницима паде неколико нера-  -зумљивих ријечи, ау  то јави се вијећник Јоде> — Ја  се не би хтио никоме замирит,  ну мени се чини да би Ш 1јб.ал»е било разди-  лит; свак јема сво.је и ради на своме... Ма  -ето ко је паметнији, нека одреди. — Види тн њега! —  у л а д е м у у  ријеч  шјор Кеко. — П усти!  —  иотегну га за рукав друг '  до љега. — Нека говори! — Ча ће говорит проти шјор потешта-  ту (начелнику) — и настави подругљиво: —  Шјор Јоли, добро би дија доша... — Моје је ко и твоје !  — завиче овај  и узврпољи се на столиди. — Није, баш кад хоћеш! - —  Је! — и диже се, окренувши се  fv  ‘ •. прама шјор Ееку. — Ти си болан доганац — набади сми-  јући се шјор Кеко. — Овде сам се родио!  —  ражести се  Јоле а све једнако стоји на ногама. — А отац ти. а '? — Нека, нека!... Ја сам да се дшшЈ  — и сједе нагло и од једа прогута пљу- 'у вачку. — Ти би све иодилија — опет га ста-  де боцкатп шјор Кеко. — А ти ше би !  А знате зашто? Нека  сиротиња нима гдп забавит се, да је^може  на надницама гулит, како га је воља... — Видите га ча се љути, а знате —  велики смо пријатељи... — Онако те Бог помогао! У дворани настаде мало узбуђење, а  послије и придушен снијех... Кроз то ври- јеме начелник гледаше мирно уоколо, па онда  се нагну тајнику и нешто му шанну. Пошто  наетаде мир проговори: — Будимо људи... Нека све гре о ре-  ду. Дакле, ја сам — да се не дили — и  ногледом оonl)jx — tjiii ећннке, — А сада приђи-  мо шГ г&асоваше. Већина — гледајућ један  на другога — диже се. Цачелник. се обрати  •тајдшку. — Пншите — рече — сви__осим четвориде. — Друга је ствар на дневноме реду,  — јави се начелнпк опет након мале станке  — :  урећеше шотока ..Дочине“.  одломка Дпа-  жиде. — па стаде пребирати по снопу испи-  сане хартије. — Ко јема ча говорити му. Устаде посједник Тадић и као зами- сли се... — Нисте питали рич — опази госп. на-  челник... Ма свеједно можете говорити. — Ја сам — поче он једнако замиш-  љен — да се приме владина_ понуда. Напо-  кон. олиш ча ће нам се уредит поток, оста-  ће новац у селу... А влада даје половицу,  земаљски одбор један дил, а стопру четврти  дил опћина... — Не оп^ина^— ■  опази начелник —  него одломак ХшДкшшА) Но о томе најбоље  је, да рече евоју њихов главар ... Ја сам  толић с њим говорио — и упитљиво погле-  да у -Нвина оца. Главар устаде и намрштц се: — Не  знам, зач се другн миша у наше после. Ча  ће влада дат, исто би ваљало да селу отпа-  де прико 2000 Фиорипи, а окле? Хм, лако  је говорит. — Ма пинези остали бн у сели, сиро-  тиња би се прихранила и зградија бн се по-  ток — опази убједљиво Тадић. — Сиротиња би пуно добила ! ... довели  •би доганце... А опћински намет, колики ми  нареета — доче се главар љутит — а? Ча  мислите!  Ено и начелник говори, да би га > ■  _  ваљало подигнут до 300^.,,. .Д а ко—би— га  ■  1 плаћа, највише ми посједници. — -  Јема прав главар — прикиде бесје-  ду шјор Кеко. — По Бога, ча"би ја  за дру-  гога плаћа?! Па баш сада, кад су овако ли-  -пе године ... — Ча ће нам ноток. не lic увик-кдшнт... — А како ће се село прихранит? —  -опази жестоко Тадић. — Приживиће се ка и до сада ... — Реците и ви своју — обрати се из-  ненада главар к жупнику. Но овај се сме-  т е : — То нису црковни иоели — одговори  као у шали. — Ма зашто се иравдамо — завиче де-  бели месар Тртић: Прођимо на вотацијун... — Питам рич.!.:— јави се након тога рјечкања вијећник из другога одломка и нагло  устаде. — Мир — опомену начелник. — 0 свачем се гавори — поче он ти-  хим, раскиданим гласом — а наше се село  занустило. Било би вриме да се уреди при- Ј Г  стојопна за ликара, да се... — Ба му се сни?! — смијао се шјор  Кеко. —  Пусти га нека говори... —  То није на днсвиом реду — благо  опазп начелник и погледа у вијећника. Ну говорник не мари за опомену и  мпрно прослиједи. - Други опет сврнуше говор на уређење  потока, а он једнако мирно стоји и говори: — И локве би ваљало шрочистит... У лити  се вода не може пит... Пути су још гори... Ма ча ћ_у говорит. кад је све у нереду... Напокон у неке с.јети се, да га нико пе  слуша, па м п ји ш  сједе ii вг.ше ппје ни про-  го&Орио. -  ( Најпослије устаде начелник и рече у- * *   кратко, да се с главаром потпуно слаже. При гласовању пропала је већпнон гла-  сова — осим четвориде — в-д-атш на ттону^а.  а прихваћ.ен једногласно главарев предлог, да  се поток гради, ако ће влада и земаљски  одбор за градњу носити све трошкове. Тајник уврштаваше закључкеу записник..X — Мени је већ доеадидо —  рече Пи-  јеро Иву. — Изађимо ! — Останимо до сврхе... — Тебе занима? — и насмија му се  У  брк. — Ваљало би да свакога занима —  одговори. Тиче се наших невоља и наше  спротпњо... — Ти увијек, а вјеру.ј, нећеш ти свијет  преврнут. И Пијерохтеде да изиђе, ну тога  иаса опет устаде посједник Тадић и јави се  за један предлог. — 0 чем мислите го’ворити? — упита  начелник. — Чути ћете... — Дневни је ред... — Исцрпен — нрихвати тајник, подиже  главу и натегом се испружи. — Ма дије сједница закључена... Дакле  — отпоче ''Тадић —-  ја би ставија предлог,  К0-ј.иЈе од велике важиости. Тиче се Г^ашај-   зеповпх бдагајнн... Уведимо uo његовудна-  чину п  ми ту липу установу, како су то и  друга мишта учиниЈТШ г: Taiai камат.нш 1,к ne .he  'моЕ гулит на сваки .начин наш бајан (бије- дан) пук... • — То није на дневноме реду — живо  прекиде начелник. — Не смета, важно је. — Оставите за другииут — јавише се 'Зглавар и трговац шјор Бепо у један глас —  -.сада је подне... — Ово је од велике потрибе.... —  Обндоват је од веће! —  Ча је то'?  Ако ће ко дат шшез,.„нека се вота (гласује) — јави се иза сна поспаниАу. ■   ви-ј.ећник Рого.  4едпнпттежаш^и ^иредставтшО^лз — Реци оцу, да не гово[ш дудости —  боцну Ппјер.о .г Гади 11ева енпа. који је опито  блпједпо радн опеве непржлике.. Није оно занас! — И ја сам му говорио... сметено од-  говори младић. — А зашто није ? — опазн Иво —  ваља почети. — Почнп ти ! —  Нпсам ја за то... — Ено ти оца! И наста свеопћи разговор. Тадић наново хоће да говори. — Ајмо !  подне је — завикаше некоји. Но он их не слуша. већ слиједи говором... — Пусти га нека сам бали и одвалива  — рече шјор Кеко п диже се. Сви се надушише смијати. — Затварам еједницу — јави се најпо-  слије начелник. Па устаде, а за њим и други.  Потражише клобуке и почеше се ржзилазити. На стубама посмјехавајућ се добаци као  нузгредно начелник Тидићу: — Видите, да  вам ниједно не гре у добро! | ^  С и с к " — Кад су сви ухваћени у једну мрижу^.  — однрати .ТадиК — и боље пожури и и з ^   камене стубе. На улицу ухвати начелников син Пи-  јеро Ива под руку и позове га на објед.  Ну Иво захвали, попође мало обалом н  сврати у кавану. Ту прегледа часом новинег   попије каву и крену пут свога села. Изишавши из вароши на отворено поље,  стадоше га салијетати свакојаке несређене  мисли. У један. мах долазило му огорчење  и надало би му се емиј-ати такб" тужно^ ј  н смнјешно причинила му _(ie-лм ллик-о -утазв u К ј? - кана— ошБднска cj еднина.  Напокон — мислио  је — на њој се није ништа добро закљу-  чило, нити се од оних људи било икад на-  датн_Кољему-г' И он осјети у себи сву потиштеност и  ропство, под којим је стењало сиромаштво  подвргнуто имућству неколицине богаташа,  па му падоше на памет старлеие—рнднчи:   / ,, 0ли ми нисмо умили, оли нас од љих није  УУо Онико бранио!“ Пред његовим очима ређају се све цр-  ње слике. Оело се ето хоће да расели, а  како и не ће, кад се већ не може живјети.  Док су године носиле, свако се обилато на-  миривао; сада пак када је издало редом  трудбенику, плијени се и продаје и живина  и иокућство и пољско оруђе и земља и оно кућице, која не носи никакове користи, ну  и н > и  руше, да остане зар потпуна пустош... Узбуђен тим мислима, гледаше раденике  у пољу, гледаше пусту земљу и никако није  могао да схвати — .аашто се као навлаш иде з _ а_тнм,- да се- бмрази и отући теткак _ор харне земље? Падогае му iia- памет ђачке размирице  сннова једнога језика; новинарски чланцгг све С Д ?   о „нашем милом народу“ и друге беемислице.  у .1>уди._.којн мисле да су позвани Д а водо народ и да буду његови представници — а  ирн оваковој певол.п пе зладу што да pa.jie%  lT yjijr»  већ се препиру_о .  нашој-  некадашшоу -велн-л/ХШ   чшш, проЈплоети, хистрријид, док извикани  родољуби у својим рукама држе и брину се  за иитересе „голубињега нароДа“ !  —  како У '  га онн изцмилоште зову. Д бунц.с се даномице све впше и вишеД*  скањива и за облакеиакљања. Дани све краћи,..  а вјетрови јачи. Морска пучппа је тамнија  " И  јр ^ у р и З е , а у мутноме ваздуху покадшто ј  зДвришти јато ждралова, нпжући се к југу. Бакараста вијовина на трсима мртво виси,  тек што се држи. Док душе, отргнуће се и  вјетар ће се с њоме по вољи заметати. При v k  западу сунца цијела околина плави се у раз-  ноликим шарама и мијеша се бакарастом бо-  јом вијовине. Хлална. гладна зима ;гри\шче се и на- io К љ и г е  М а т и ц е  Српске. 10. тјерава све живо у бригу за храном. Над  кућама застгуе густи дим и застаје ваздух,  док вјетар не дуне, да га разнесе кроз о-  гољела стабла даље изнад села. И  село је све то запуштеније. Забри-  нути људу пемају посла ии добити, па спу-  стивши руке ходају амо тамо;  капци на  прозорчићима нередно висе и у окрнутоме  лонду вене мажурана.... Иву отац нс да мнра;  гони га од куће,  да иде у  с-впјет за наукама. a.ii'.cM V pfjenrK«)  растауи се са селом.  иавлаш ето сада, кад  се спрема спла чељади да се исели у далеку  Америлу, а с њима ће Јуре и Марија... „ Тих дуна цијело имање Ј урине ппр о - дице нродало сс на дражби. као обично у  беснијен. 1 1оврх начелника нико сс нпје хтио  нцхјецатц. Он и трговац шјор Беио. сдожише У р  ,се и раздијелише га међу собом. Људи го- 1  ворили, да су учинили добар_урсуо, _јер__да  су након малр дана почели продавати комад  по комад и већ__при_дсишвинП"-имнгЦга— на-ми-  или се. Е ућу им Ивин отап L .није _ставио - на дражбу, дошто се је надао ла ће му бити  ирдмиред дуг с новцима шго доћу уш— Аме-  рике. _а и онако — да и остане за а , —  иеон---му-дотксеила^пикакв&'тгорист1'' Од свега дмањаније остала ве! и она бшаш.е убиљежена за нолминленореза. А ове гдадне године ни порезнн рубач  није задоцнио. Дошао је у село јутром не-  кога дана, да наплати порез илп да покуип  побпљежену живину. Ж њему на иамети не  бијаше друго. него да удовољи налогу, —   да себе осигура — иак важно у службеној  капн, наваљеној до очију, ушуња се у село.  Ну у селу није нашао ни људи ни живине,  све бттјаше у пољу на радњи. Мучили се,у  нади да ће бар унаиријед Бог благословити  њихов ред. Ваљало је да чека до поћи,  па да се забави, пође у крчму, а друго пгго  нпје тти  могао да учини. По подне стиже и  један жандар, за припомоћ. Људи, кад су се из поља. вратили. кући,  стадмпе~ траиштн повац уз које му д])аго  увјете, само да им не покупе и не одведу  иобил.ежену жшшну у град, јер им је то  била још једина узданица. — Говорили су, да ће цнћа града о-  лростит пам нмпошту (порез) — јадиковали  људи. Како ћемо сада? L P L x)  И сел0 ,l'e те ноћи као оживјело. Људи У  ;дрлазили глатјару. _тужи-ли—ее и најпослије А^толплп и заклињали, да им се помогне. — i-le могу -ја ради вас у иросјаке - —   (тдговарапте оњ- оллучно н л.утито. 1 1 у ппак, деким је иозајмио новаца, уз  погодбу, да настајтш бухач имају њему нро-  дати, килограм по 10 новчиКа, а у трговини пошто буде. Исто тако некима је и Рого  позајмио. Тако је много људи одахнуло за  све да су знали, да је обичпа цијена бухачу  од 16— 20 новчића. Ма нека — говорили су  — само кад се је нашло! Ну свн порубани нијесу имали бухача,  или ra нијесу садили, или им-га~Је'вјеровник,  већ заплијенио. За њих није било друге,  иого ..пустити живину, да је гоне и продаду.. Т Т  Т  • 1 ^ све -Т4) горе бихо, а те вечери звали су и  попа. Мишљаху, да не ће жив осванути. Жво- сазнавгаи за сеоску невољу, веома  се узнемири и_рает-ужи. З.а вечером, да о-  дахне од очева гњева и тежачкога туговања,  изиђе напоље. Ходаше испред цркве на о-  творену комаду земљишта, засађену дрвећем.. На зиду уоколо сједио је млађи свијет.  Разговараху о рубачу и порезу и о које-  чем другом, док најпосле навлада младићско  весеље и неколико их у по грла запјева... Доље у доњој етрани- села чула се вика  и оштрији гласови жалба, који се примицаху  горњој страни. Док наједном неки угледаше  свјетло Фењера и за њим поворку људи. — Гоне живину у јапнени двор1 ) — х ) Мјесто., гдје се спраћа живина. која се нашла  у штети. рече један од људи, као да не вјерује својим  •очима. —  Тако ти је — потврди други — гле-  дај, како при свићи сива бајунета! Људи се дигоше да се боље увјере. По-  ворка се приблпжаваше к њима и лијепо се  разабирао клоиот п бахат велике и мале  живине Опћннски пауш и два опћинска рондара  гоњаху благо пред собом, да га затворе до  сутра. Пред њима с Фењером у pyii.ii ходао  је рубап и жандар, а за њима нешто друге  чељади. Кад стихшше пред двор, људи се уско-  мешали;  гледају и запањени чуде се... Рубач, млад човјек, раздраган, пролазећ  поред двојиде поднесе им свјетло под очи: — Јесте ли и ви од рубачинеУ — избаци  пмијућ се. Младићи прогунђаше нешто кроз зубе и  одмакоше се од љега. Поворка крену даље, а Иво је пратио  погледом, елушајући дозиве и разговор по-  рубаних људи. — Пусти, нека га гони!  Ча га кријеш,  ка’, не ће га наћ?! — чује се кроз ноћ  женски, уједљиви глас. . — -  Мучи, |а в л е !  — пригладниће ноћас — одвраћа плачљиво мушко грло. А рондари пред собом .гоне магаре, да га с осталина до сутра затворе. За љима  плашиво вуче се стари „Фратар“ u моли, да  му га пусте и .једнако вели: Пригладниће,.  није га се данас врагу струка окусило! У то за њим добрзала она разјарена  женска, жена му. — Пусти грдобо! завикну и притегне  мужа к себи, да га кућн одвуче, а он се  брани и  пе да се... Младићи се осмјелише и паста весео смп-  јех. И рубач се- смије, само жандар мрко-  гледа преда се, а рондари силом вуку магаре... — Нека га! —  нодцикује Кирило... Могу  на њем лопиже гонит, —  и гушп се од.  смпјеха.... И иоворка, уз АмијеААг (јадиковагве од- е даље. Спустише се најзад улицом Мода се к  Јуриној кући и уставише се код ње. Иво гледа, а око њега сакупила се и  остала чељад... Рубач покуца на врата. Никб сене одазнва. — ОтвориК— виче рубач и нешто го-  ворн жандару. — Тешко је болестан стари Анте —  јави  се најзад некаКW - ■■гомихе.Д " " А' доље једнако  чује се шкрипање брата. Иву обузе страва и чисто јежурива зеб-  ња обиђе ra по тијелу. Најпоедје опази, д:а  су се врата отворила... • — Куд је коза? — оеорљиво пита рубач. — ЧаГвам је вечерас?!  — као чуди се  ;кена... Пустите, да ми муи; бар у мнру ис-  пусти дупху... — То је други посао... — одговорп блаже  рубач... Ма дајте козу. — Иије дома — упозна Иво Маријин глас. — Биће у загоеу — велн опћивски чауш  н попође по преврачу. И пзведоше козу из двора на узици.  Потежу је за собом. а она се не да; скупила*^  .  главу пода се, па се оданире предњим ногама. — Узмите је преда се... Немојте је му-  читв... молп Марији. — Сутра ћемо је от- купити... — Пусти нека и н>у воду — срдито и  иријегорно јави се мајка јој. — Бидна присушиће ноћас... нима брста  — сажаљује Марија. — Ајмо!  — огласи се и Јуре. Уљегоше у кућуп лупнуше вратницама.  ЈБуди се умирили и ништа не говоре, ну чим мимо њих прође науш, дрпећ се с козом  наново чују се раздрагани повици и весели  смијех... Старијп замјеравају младићима, што  калаше при овакој невољи... — А ча ћемо ? — одговара Кирило . . .   Овако ти је сада на увике — - Амен!  Ваља се научити у  липих... N k '~ и — Однилж су нам и ове го-дине Божик ^  у варош!  — прихвати д р у г и . ------ — ------- ' И- оно младости, не марећи за невољу или^.  хотећи да убије бригу, запјева у вас глас: ,,У се вриме годишта ■ Остали смо без ништа!К Па док је поворка с Фењером ишла низа  село, свијет се разилазио својим кућама. |Lbo)  још слушаше из даљине цнничну пародиЈу  веселе божићне пјесме и..._ гледаше у Мари-  јјјЗРјину кућу и у трачак евјетлости. што се  ^кроз прозорчић назираше... У ушима му бру-  јали откудаји сата на. звонику и чисто уетрну,  кад унутри пешто падајућ заружи. Уре у-  дараху одмјерено, подмукло;  из натуштена  неба поче да сипи, а он пожури кући, да  не покисне. Неколико дана иза тога, Иво наљеже у  вече на два тежака пред Јуриним двором.  Један од њих рече му, л а . стари. Адте-.  Бог. га помиловао — лежи у кући мн  Младић не рече ни речи, но одмах за њим  униђе у кућу. Укућане нађе око огњишта, ма да није  било студено. Марија смјестила по кући и  пајпослгде нрислонила ее уза зид, на крај  куће, у мраку, докле пламан с огњишта није  допирао. Јуре је сједио на ниском трупићу до огња, надактио се на кољена и рукама  иокрио очн. Мати им била је код мрца у  соби. Иво еједе до.оне двојице, што .тек уље-  гоше. Оспм поздрава нико за дуго времен:  није проЈшворио ни ријечп. На огњитпту би нокадшто запуцкетало,  док пламен помало замираше. На једном из покојникове собе изиђоше  жена му и сестра. — -Јесте лн видили ча нас је снашло?  —  рече удовица разхшвијетно мјесто поздрава  дошљацима и обје жене сједоше до н>их. — А да зашто смо на овоме свиту?! —  одговори један од људи. Нво је гледао преда се; одмах иза зас-  тора лежао је мртац, — очи су му бјежале  к њему и причињало му ее, да лежи иоеве  искипио на кревету... Огањ догараше; сестра нокојникова бацн  на њ руковет сувари и модрушаст пламен  весело лизну... У то у кућу униђе најблииш  пм сусјед Ловре. Дошао је с бесједом у ус-  тпма, но нретрже је, кад угледа И ву. ■  .  — Ча ти је рекаЈ — упита га нокојни- 'кова жена, док јс сио. — Ча?! Знате... да се не може. Па на-  стави:  — Да је ово четврто годишће, да  нисте нишће улили... — Биће — смисли се жена. — Ма кад га Бог ни да, ни да се на Божић напијемо..,  Па ча ћемо сад? — Ваља платит... — Он је једнако братим св. сакрамента  -— опази један од својбине. — Не смета; није улија, па ето! — Је и ово неправица — јави се други.  Улији им га, од увик, ка’  мора, па кад си  доша на нишће, издахнуо од сваке невољет   бредну ти у сиромашно звоно, ка’  најгорем  доганцу... — -  А— колико ишћу ? — прекиде она, не  обзирнућ се на разлагања. — У најгору дванајст -Фиорнни за-звотга  и то ..ваља платнт главару, јер је он од цр-  ковинарства, а знаш спровод... најмање 6  Фиорини... Жена се замиели, други нак забринутО  гледаху преда се. — Не ће се никако моћ; хоће се и свиће  платит — диже жена главу и говораше ко  со бом: — Онда пусти нека раде. ча ux је во.па...  Доста је св. миса;.м  а знаш иа ћу тп_р.У пеће га зв.они одвест > у  рајску сдаву !... говориш ти, Јуре? — настави сусјед п по-  гледа на н > . Јуре подиже главу; очи су му подбуле  и вакрвављене. — Ваљало би нровидит изустн једва  чујно. — Провидит!  А окле ?... Увик су овака  моја дица — озва се она нагло и отреоито. — Јемају правицу!  — јави се одлучним  'Глаеом нокојникова сестра и настави:  — Откад се свит спомиње, у овој кући никоме-  нш'да nuje брецало сиромашко звоно! лИјп х је слушао равговор чељади, која се  бијаше састала у кући покојника, да му о-  даде последљу помен, а Јурине ријечи: Ва-  љало би провидит — изговорене једва чујног   живо га текнуше. Он оддучи да се__заузме.  да све буде учиљено по његовој вољи. Диже  се и зовну еуседа на страну, те му m m uiit  рече, да се не брине. да ће он говорита та жупн-нком, — Нека с вама пође и Јуре — опазн  на глас сусјед. — Није потреба . — одговори Иво, поз-  драви и изнђе из куће. У ходу до жупникова стана ратиш л.а-  ваше, iiit.0  .  he р ећи- и •  како - ћ е— еве уредвти _   ради спровода и великога звона, а.да _>iytš *  отац за_дго_ не сазна. "  1 0 — Блажене очи које те виде ! —.ддч.ека  ■ г а  љубазно лон Фране н поткучи му сједало, — Дођох да те буним, — не оклевајук  поче младић и исприповједи му њихову бригу.  Најпослије замоли га, нека се заузме, да их  се у овој жалосној згоди грђе не уцвили. - — А платиће, поштени су — заврши. f. (Лг) ffUUA [fUj Гпи; - 0 UI L U  ocu — J-a -ee не противнм ;  за—  снровод не  марнм. чекаку,.. ()д звона не знам ти нинпа  peii.ii. Твој отац заиовједа, а знаш да се ја  не пртим у туђе после. Иво ућута и попође по соби. — Па  добро, иогоди ти с оцем што маљс можеш,  ја  kv платити, само не ономињн м<ш е. /fiviiniiK пристаде и обећа, да ће одмах  говорити с оцем му. Тако се растадоше. Сутрадан у свануће Иву је пробудило  велико звоно, које разговјетно навпјешташе  нечију смрт. .Дослије пак када је објутрило,  напоков на нрозору гледао је спровод Ју-  рина оца. Једно дијете носило је висок криж,  иза њега корачао је жупник пјевајућ на  глас. Четири човјека носили су на рамену  дрвени, црни лијес. За њим ходало јс  нешто  женских и сила дјечурлије. Кад избише на чистину, изнад села, сре-  брни криж у рукама дјетета засја на сунпу.  Младић га испрати очима, док тамо при мору  не замаче измећу мрких маслина. Напокон стиже жељно ишчекивани новац,  за пут у Америку. Једнога дана уручише  Ј урп чек за-40 златних лпра и он се одмах,  ошто се је посавјетовао са људима из сви- јета, превезе преко мора у град, да прнмп  новац. - С њиме је ношао и стар/ Гржј. Нзегоца  два сина већ су олавпа у Лмерици : иосланн>   му новац,- -да— цеодвлшгно -дс 1)в— к— њима. ј ер-  су се ужелиди. та га виде приј.е .смрти. Онн  се нијесу могли гговратнти у родно мјесто,  ирем су се иодобро обогатилТГГ бијаху наиме:  ирије новачења ошутрвали.у rуi >  свијсх. Другога дана повратише се обојица с  новцима кућн. И_.из другнх мјеста с отока сазиавало се,  да fee— ов^шут^-иогш^ 1С ^вцдд 1_Јхрс 1Ш ^-_мрра, да^  he се сви у одре 1,епи дан састатп на па-  роплову. Јуре се на нрвн зЖх обвоссли. што ће-  бршГбставити ове иехарне крајеве, ,иу..дим  се ј е витие пр#Миао ..дан одласка, на махове  ос^ећаше у души велику нуетош и стренњу.  I I  док су му другови завиђели што .  их ос-  тавља, он се тужно спремао на тај да-  леки пут. Мајка му приирав.Ђаше потребу за пре- обуку. Мутнини. накуповншо ..много .. стварп : сандук, шешир, постоле, кишобран и друге  снтнарије. Ilapnja је тих дана непрестано шила ш  припремала пртенину, да буде све у реду.  Тако у послу прође још неколико дана - — x i најпослије брат и сестра намирише се с  Богом и причестише се. Одлучише на растапку оставити мајци од  новада само толико да се може проћи за  трп -  ч  ст 11 ри мјсссда. Нагодише се и с глава-  ром због исплате дуга и камата у два об-  рока, тако да кућа и превраће остану мајцп.  нека има где заклонити главу. Уочп одласка, у суботу. одлучила је  Марија поћи на. гр.обље, да се још помоли  на очеву гробу и да се завјетује св. Николи  иутнику, чијим се именом звала капела, са-  грађена насред гробља. Изјутра слушала је  мису у жупној цркви, па тек часом навра-  тила се кући • — а затим се упутила прама  гробљу. )п!ћј(ћПО рПНОГРИс ГГодзимњи је дан. Дува млака јужина, а  кроз танке облаке продире сунце/По пољу  и мору нагањају се промјенљиве сјенке. Дјевојка иде низбрдицом и гледа преда -   се. У глави нижу јој се слике из прошлог  јој живота, па се с њима тужно опрашта. ';]‘ л cm: што нс оставл.а у с.елу викога од  српа и љубави. до своје мајке — која ћс н •онакоу ако се .брзо нс новратс, доКп к њима —  у  дупги јој зебе и обузима је несавлад-  љива туга, а да не зна за чнм то тужи. По-  глед јој лута уоколо, прашта се с морем и  с пољем, поздравља у души и свијетлост и  н сјене;:  — слуша гласове вјетра и јеку ду- 159 HdUti- -  i^eJt ссИ с-П О Јц   бокпх, увала-  Па. онд! а се сјећа куће, козе-  хранитељице и вртица, у којем већ вену бо-  сиљак и мажурана... На вратима гробља тури над очп црну  мараму и уђе нолако. На прагу мрачне ка-  иеле прекрсти се, попође по хтадним плочама  и клече пред O JiTap, . Молила се чистом душом св. Николи за  покојнога оца, за нородицу и за сретна пута,  — док напољу завијаше вјетар. Након мало  времена диже се, упре очима у олтарну слику  и гледаше је подуже у оној свечаној одори,  озбпљна лица, окићена бијелом брадом. Чини  јој се, да је благосиља... Њезин поглед по-  чиваше на њој и под тим блаженин окриљем  изиђе дјевојка из капеле. Напољу дочека је јачи вјетар пак ста-  де сппати пред њу са замрла дрвећа суво  лпшће, што шушти као шум јата ждралова  за тнхе ноћи и све се по тлима стиже, док  се негдје у заклоници не смири... Дјевојка ириступи мирно хладној хумци,  под којом почива њезин добри отац. Нава-  ливши над очи црну мараму, гледаше ис-  нред себе на нусти гроб и у иукотине об-  расле дивљом травом, пак стаде да се скру-  шено моли за покој његове душе. Тако је дуже времена спровела у молитви.  Cuopo између молитава зачињале јој се у  памети успомене из дјетинства и испуљавале ј°ј пустош у души, што је осјећала кад би  јој изненада синуо пред очима сутрашњи од-  лазак. .  Ј Наједиом изпебуха доће јој, као да је   откинута- од дпјелога свијета и нлаш-лгиво по^  гледа у суху траву, како се на удару вј е-  тра смјерио пригибње к земљи, као да жели  лећи, завући се .у н,у;  -  а затресене гран-  чиде и сјенке џбунова само што се клања,југ   Баш као да је зову к .себи, да под њима от-  ночине... Нигдје никога, а гголзимњн дан — пуст и  суморан. Дјевојка се диже, убршпе сузе и попође  по исправним нлочама, све до на крај гробља,  изнад којега се надвио го рат до у само море. ,_Н а осамљеној криди сједио је и данас  (Иво- и гледао у валове млаке јужине. Обр-  нувши се" ко по некој тајној дојави, угледа  дјевојку, диже се и шкрапавом стазом понође  к њојзи. А дјевојка. док га слшзи. ионамјсети као нехотиде мараму и крене руком да загла-  ди коДуГ’^ Т)н се устави код зида, наслони се на њ,  иогледа је и-нагло изуети: — Још данас и сутра... Марија се учини певјешта питању и мирно  одврати :  — Дошла сам походити м јјтве. Младић ућута. У тај изненадни часуо!  није_ пашао ни је^не ријечи, кода би била^ толико узвишена и ври|едЕа, да означи ње-  i’OBC ocjeliaje. А са сјевера једнако лијепо ваљају се  галаси све до на жало и враћајућ се, за собом  котрљају пијесак Хука вјетра разлијеже се  уоколо и чудно одзвања у њиховим душама,  у свјетлу засјенута дана, ту ш староме по-  коништу. Иво погледа у дрвен криж, што се је  још некако дизао између високе прожутјеле  траве п помисли: — Зна ли она моју тугу ? И пуста, безнадна чежња натискује му  се уз то иитање до у душу, тужи за њом  — и једнако гледа у сагњили криж...АМа-  ријине се зјевиде шире, — као нечпм се за-  нпјеле и поглед јој лута но немирној пучини,  над којом криче галебовн. — Колико мора ваља прић? унита на-  једном као иза сна... Иво устрне и збуни се:  — Ко зна ?. . .  Далеко је — одговори једва чујно... — Далеко!? — шану дјевојка. И наста тајац. Обома бруји у ушима шум живога. мора  и чини им се, као да долази однекле из да-  лека — чак с краја свијета... И све стоје тако, док се изненада не  прену дјевојка и погледа у сунце: — Биће  брзо нодне... Зиапом. ' — поздрави га и пође  к нзлазу. К њ п г е  М а т и ц е  Српеке. 10. 11 — Б ог!  — одврати он збуњено и по-  врати се замишљен к мору. ^/ЏјУЕ ј  'Јп Ј-ЈкА 4/ ЖстоШ .тииа_д ана_сдр£ маш е_се— Ј у  р е,  д а  прије одласка ni)cTciivie Jcjikv ,  кћер старога  Анте Р а ј и ћ ^ М о Ноћ се је шустпла над село, када се он  упутио к њима. Хтно је да буде начисто  с укућанима и да му се дјевојка завјери,  како не ће кренути вјером. Стари Анте надао се походу, те младића  дочекао људски. Испрва при вечери разговараху о свачем. ' ма нити јепгном бесјсдом младић не спомену  рашта је дошао. Касније, када два сина ста-  рога Анте изиђоше из куће, ам ајкаи Јелка  узвртиле се нешто око огњишта, младић се  ослободи и рече изнебуха старпму: — Доша  сам ради Јелке... Не би мирно отиша, даје  не дарујем. — То су ваши посли — одговори старн  — договорите се, како ће вам лашје бит... Још су посједили и једва покадшто један  другоме набаиили по коју ријеч, нашто се  стари диже, рече, да је уморан, пак да ће  спавати. Мати и кћер стајаху још увек код ог-  њишта... Стари Анте, свлачећи се, наглас домоли и задњу „Здраву Марпју“ п примире се.  Јуре пође к огњпшту и сједе до Јелке. — Прпшешарпћу тп мало н-Јеравице —  рече стара и потражп поиечак. — Нп зима — одговорп Јуре. Настаде дуго ћутање, док се и старој додијало, те и она пође к свому човјеку на  починак. Остадоше Јуре и .Јелка, једнако сједећи  једно до другога — и не разговарајући. Ну  чпм је старица замакла, да се завуче у по-  стељу, ухватп он Д$:врјку за руку и ири-  држа је у својој. •' Тако стајаху неко вријеме, слушајући  како вјетар напољу цичи и завија. Погдје-  кад дрмнуо би вратницама, да би се кућа  затресла. Затим би попустила сила и настало  једнолично цвиљење. — Дшпа еам за cuio. чп сам ти oneKa  — проговори младић. — Задња је ово- вечер !  — одврати она,  учпнувши се невјепгта. — Ево ти, н а !  — 1 1 . Ј уре извади мараму  из џена, развеже узао и извади прстеп. —  Приетаће ти... па јој повуче руку к себи. Дјевојка се лагано устручаваше, а он јој  са задовољством рече: • — -  Кго, еада еи ие-  прошена ! И привину се уза њу: — Узми и ову  лиру; дода — чувај је, док се вратим... — А кад ћеш се повратит? — Не старај се, вируј брзо... Да само сте-  чем, па би с тобом мога поштено приживит, — ЧекаКу те, док те буде во.ва!  — рече живо дјевојка. CtUdJ П У ?,'i јО d°u И опи разговараху тихо и^развлачећи  бесједом, као жао им претргнути разговор:  само док зачују јаче старчево дисање, ућу-  тали би, ослушкујући, да онда наново лакше наставе.V О укада ј е замнловао. волио је с њом р . -  чисту^ искрену љубавЈВ: Далека Америка долауида му пред очи у  l најслаћим тренутдима њихове љубави, те  мјесто младићске обгцести, завладала би њиме  нека суморна чежња, мека, плачљива, као о-  блачни јесењи дан и чинило му се, да му је  суђено оставит ј е. А и сада вријеме хита, растанак је дошао :   ваља прегорети... М  он је овога чаеа заволи  јо-ш више, у њему се будили слатки осјећаји и  на махове букне момачка страст, притајпвана  тако дуго у незгодама и невољи живота. Љупко осмјехујућ се спусти главу у ње-  нино крило, ну одмах као да му ее не да да-  мпрно ужива, подиже је, обујми је чврсто  око паса, — и жељно потражи њена боље Не Јуре — шапну она. И дрхћу и гледају се и скупљају једно  уз друго, —-  све тјетнње и тјешње... Њој се у неке отрже уздах, а и он сјети  -се јутрашњега дана, па као по неком тајан-  ственом споразуму, обоје се сневеселило и  оборило очи... А ватра се давно нодушила, свјетлост сви-  јеће трепери као да замире, а вјетар облијеће  свеж истом хуком око куће. Они пак једнако се држе и наручују и  као да дријемају; тек што им се покад чује  дисање... Наједном, као у сну, зачују уз у-  лицу људске кораке. Обоје се тргну, она  извуче своју руку из његове — поодмакну  -се једно од другога — и у  мислима нрослије-  дише тај ход... Браћа јој унићоше у кућу. Оба се усуп-  нуше п чисто им би жао, што су их заједно  нашли п тако их прекинули у њиховој љубави. '$"У \9 ; * Мво је то nohii стајао наиакћен на про-  зору. Њ  егов ој о с ј етљивој.-ћуди. -.г.одило ј-е  хукан.е вјетра и шум иемирна мора. Загле-  дао се неодрећено у  | 10Ji. у чијој се ^тминиО   уједно стапаху и куће и дрвеће и сама земља. Над њим каткад засине_шо- која-звићезда^г  и махом се заклони иза облака. Узбуђење  ншгоне мисли лутају по празнини мрка upo-  стора и као да слиједе сили вјетра, не зау- стављају се. Он слуша далеке гласове, ва-  iiаје н чежње и у  њему буди се сијасет ми-  сли ну све су блиједе и расплињују се, кад.  помисли на сутрашљи дан. Марија заувијек однлази !...< & Пред бчима“му се жижу њихови тихи и  стидљиви састанци; сугестивно упија у се  нисти дах мора и мирис ваздуха, у чијем  нростору ocjeha Маријину душу. У и,ој"Је  нешто тајанствена, заједничкога са морем и  пољем, пешто што му се јакља у 'звуку ње-  нога јаснога гласа,~у скрушености њена по-  гледа, нетито што се стапа свјетлошћу дана  и непрестанце над њим трепери и — дарива  га вјечитошћу. А та душа — сутра одилази, п иикада  не ће сазнати за његову неодољиву тугу  —•  пустош и самоћу. Долази му да би пригнуо скрушено главу  к з'емљи, и у њеном п Маријином крилу на-  шао живот. 1 Iy која кориет — мисли — ;  зар човјек  зна што га чека? Одувпјек његово нагнуће иригпбало . сс  природи и чезнуо је за најиримитивнијим  слободнп.м животом, па га засве сила iyi,c  воље отрже од свега што му је најмилије...  УзбуЗуен, не зна што даље да мисли. Наг-  нуће, младост и  ж.авот све то више распи-  рују. га, ах — у овој тамној ноћи еашао би он једпну утј еху у_.њезину загрљају —  смирио би се... Ну_ н_ештогхга зауставља -   што мрзи, што зо'ну/нбретком •  и што му  пријеии ужитак, рунћ 1~-му..-мнадост, трује му  сласт живота... Раздражен одмаче се од прозора и журно  закорача по соби па се наједиом- смпсли, до-  хвати са стола склениду, налије у њу иоследњу  чашу бијела вина н иекаии је на душак. Затим се наново нач лакти на прозор и  загледа у ноћ... Домало, постепенце, у па-  мети чисто и јасно стадоше му као у оквир  мисли и успомене, а шум живога мора, као  блага музика што долази из неизвјесне да-  љине, блажи му жестоку, младићску страст...  милује га и успавкује лагано, лагано — — * Освапуда је .педе.ћа. — дан псељсња и  туге, никад невЦћбће ~*кр'бве — освапула je  хладна и суморна. Јавља се и лагано наступа  зима, па спушта свој застор над село, поље  и море. Брат и еестра поздрављају по кућама  шрснике и сусједе, а Јуре се већ опростио  и са жупником и пошао до главара. У ду-  ћану нашао је много свијета. Свима се с  орошеним очима ноздрави п евак му заже-  лпо добар и сретан пут. - — Фала вам, рече главару. Не запустите  ми ма,јку. бићете доштено намирени... if— Добро, добро!  — одврати главар —   и иабаци :  Ради и моли Бога, — ма се не  враћај, ако не учиниш пинез... Јуре се окрете по дуБану, да види Иву  ну пошто га није било, рече свима: збогом  — и изиђе. У путу к својој кући, срете се с њиме.  Јави му се и оба младића оду на страну. — -  Ишћем вас, да вас поздравим и под-  мирим... — рече Јуре и извади из џепа  сиремљен-и-новац. о  Г  ^уо — Немој ми о томцјни говорити — трже  се Иво... Од тога. ти у путу може бити по-  треба, па најзад можеш ми и од тамо по-  слатп... — Не ово је ваш е!  — одлучно одврати он. — Никако пе ћу — очито изјави Иво.  Већ добар ти пут и сретно се повратио ! Младим људима овлажише се очи. Нуре  од силна ганућа није могао ни да заФали  Изљубшпе се и растадоше. А Марија код својих вршница и пријате-  л.ица расндагсала се у вас-глас. Дјевојка се,Ј|  снажно уздржајвала све .  до... заа ц.ега часа. но * *   на •  paWanky не могаше одољети сили и по-  пусти на вољу осјећајима... Након велике мисе, Јуре часом оде к  својој вјереници. Затечс је у кући. Држ:ала је у  руци киту  Ц О ЈЦ Ш м ла шшјсћа. К.ад га је угледала окрете се на страну, а он једва уздржн да не за-  плаче. Тако стајаху, н на задњем опроштају  не могоше једно другоме рећи ни рејечи. А њему се ваљало журити, јер је тре-  бало у један сат по подне отпутовати, да се  на вријеме приспије на пароброд. — Збохом! — напокон истисну младић  н хтједе да још нешто рече, но не могаше. — Тек што је живо загрли. fea Доћоше II укућанн, и он се с њима ре-  дом изљуби. Прво него ће отићи, наново се још на-  врати к дјевојци. Јецај-ућ пружи му она  китнцу цвијећа, он је узе п нагло изиђе. Јелка часом гледаше за њим, а онда се  врати у кућу и задуго не ироговори нн  ријечи. Око сат по подне скупило се мало да не  све село код крижа на раскршћу, окле се  је  закретало у варош. Мзишли су момцн,  дјевојке и дјеца, изишла је постарија чељад,  да се опросте с иутницима. Домало ето п њих редом. Јуру и Марију  прати мајка им. Giapn—Тр-ле води за руку X  своје једино. дијете од друге, већ мртве  жене. Он је све, своле продао и од њсгова ^   рода у селу већ нико ие oc/raje. За и.има  журе се два младића из засеока, који истом  нзиђоше из војништва, да буду с друштвом  на окупу. С њима је родбнна, пријатељн и остарелшим отац и мајка. Угрожени мишљу,  хоће ли своју дјецу када видјети, наглас  јецају, а и друга чељад сузних је очију. Ц ф Имаде их неких тврђа срца, или зар да  / гр|р 0 1Сбмуте исељенике, iiаГк'зУијају~ти але,;   а има их, којима је жао што остају уз не-  харну мотику'. Међу њима раздрагао се Ки-  рило и свакога часа хоће да’  пукне од смеха, Предљиве мазге узврпољише се у вреви  толикога свијета. А онда настаде час опћега опроштаја и  грљења... — Нико у солдате, а нико у туђ свијет,  па ко ће радит?! — избаци оиако утаман  своју старп Анте. Иво једва ухватио час да се поздрави  с Јуром и Маријом. Они већ од силнога узбуђења и ганућа  и не говоре, једнако им сузе росе упаљене  образе. Напокон сви се иоредаше. Исељеници и  пратња зајахаше мазге, те поворка. крену  пут вароши. Пред њима једпо момче свира у хармо-  нику, а остала млађарија, што је у селу за-  остала, запјевала oupогптајну пјесмут-„36огом  ‘ Т ^ м о р е , збогом поље, збогом остај, село моје!и 1|цо/)гледаше за поворком слушајући пје-  сму^ а у грудима га тешко сапело. Престаде и пјесма, свијет се почео разилазити, а по-  ворка одмнцаше низбрдицом. Он попође за другима. Тек у ходу раза-  брао се од узбуђења. Сјетио ее, да се с  Маријом п Јуром право није ни опростио,  да пм није рекао ниједне утјешне ријечи, а  они ето одлазе далеко, откуда —-  ко зна —  хоће ли се икада и повратити. И он у трен  крену низбрдицом за њима. Нијесу далеко одмакли, joni се чула свир-  ка хармонике... Младић се није журио ; нпје му ни била  брига да достигне иоворку; није му годила  бука и разметање на овоме великоме рас-  танку. Нагло у душу тискали му се болни  осјећајп, но они су неизвјесни као неодре-  ћена, далека чежња... И он нђаше све тако полагано за повор-  ком, а из очију му сипао се благословени,  благи огањ и новлачао се по тешкој необра-  1-.еној земд.и, кој.у, оставл.ају њезшш радш  нини^ јер их крухом .не може ^да^-храни .  .  \  Иде и мисли :  жлкб^а-& п\ пе може храни,  њих — који је муком обргфују н најмање за живот од ње траже?! A  тешка _земља мртво се одмара у-нодзимњему дану и њему  се прнчшш - као да.жази, што је ее одричу  њена дјена и бјеже у туЈр;. непознте крајеве...  И онда пожали, што остаје запуштена, јер  су вјерним трудбеницима незаситни намет- ници, што никада не осјетише у њезином  тешком задаху срећу и објаву истинскога  живота... И у тим мислима угледа као пред живим  ■очима њих — двоје исељеника, што биједом  гоњени бјеже у свијет, да траже други жи-  вот. При тој ломисли стегну га у грудима;   бијаше му као да су се они срасли с овим  крајем и да их ево силом кидају од мајке  им земље. Тако узбуђен стиже у варош. На обали сакупила се силесија свијета.  На страни иосебице стоји друншна из ње-  гова села. О н__се уашјешт.мећу ње и иотражн  Жаџију. У гомили састадоше се њихови погледи,  ну не могоше да проговоре ни ријечи. На-  стаде та,јац и хитро схваћање задњега рас-  танка... а уоколо чули се испрекидани оштри  гласови немирна свијета... Најпослије пароброд звиждну, уљеже у  иуку и пристане уз обалу. Обала узаврије  ■ о д  силе свијета. Јурина дружина трже се у души и све  се згледа: Ред је растати с е !  И наново  сузе, загрљаји и пољупци. Иво у оној живој  вреви стискате Маријину руку. Она, ганута,  _тремом га умиљато погледа. Милина пројурп  му кроз цијело биће. Сила жив их”М с ј ећаја занесе и њу и њега и обојима поцурише  сузе нињ-образе. —•  -Збогом, оџростн! — јецаху једнаким  гласом и као хтјели би да једно другому не-  што повјерљива шапну, што им навире из-  душа, ну што не мога да изусте... . — Збогом, опрости!  — чује се лшмор раскиданих глаеова... « . И врнјеме пролазп, пароброд већ закреће  полагано. — Збогом, праштајте !  — разлијежу се  гласови већ готово пријегорно. И машу рупцима с краја и с паро-  брода. А шар- 0-аршд..ЈЗДмиче. Ивр_још увијек  разабире тужно- Маријино- лице и нетре-  нимпце гледа у њ, све док га не изгуби па  вида, А онда још остаде као укопан намјеету,  бришући .сузе п . гледајући дим, што се по  вољицп вјетра растрган враћаше копну с  пароброда исе.љенике, као поеледњн поз-драв Х в Љ . годшге дол конад тесени. иза, исе.-  ■љењШ-Јуиина и Маријнпа у Алтерику повра- THQ..  4 ? е-. 1 / 1 ^ . ш 7 г и & . - - у  f.n n lA  pnirno Mie.CTfL Бјаше довршно иравнипке иауке. па га е те  стране није била иикаква брига; а ни дру-  гих брига није имао. Са великим тридом. p j i g u n u  iijiu rju i  u " 3  V o  HorijO ^ Н јОпа) где je науке довршио, није .га_Јништа везадо.  Сваке године долааио. је куk:i.  и остај ао_до  неколико мјесеци, па тако веза са својим  селом остала је јака и непрекидна. И рас-  тавши се са градом, са собом у памети од-  несе оно јутро, кад му стиже лист и.з Аме-  јшке. Јуре му укратко писаше, да се ;je  живо намучио, док је на мјесто стигао, да  је у великоме послу, а при дну листа оба-  вјешћује га, да. и њему шаље једну златну  лиру, што му дугује, у чеку, 'који Јпаљс'  мајци, задгаљујс му_.и од свега срца та  поздравља.  p^fVJ^O oci 4-US9 Опога зи .\ш »(М ’ а јутра ши‘ ло је дочита 0  писмо, није пошао на предавање и узбуђен  иожури да изиђе из бучпих градских улица.  Обиједовао је у крчми на путу. Пред њим  пружало се огољело по.ље, а далеко расула  се густа магла као море. У посматрању њему  је кроз ту.маглу. над морем сјало топло  бунЦе.. Ж ни студен, ни- магла, у који је као  кроз окаљано стакло гледао, не сметаше му,  ,да се занесе и загрије за својим мјестом, и  да тврдо .оддучи, да чим нрво доврши науке.  па да се кући к мору поврати. Доврпшвпш  науке, умирен нашац. се код евоје куће. Мајка га дочека дрхтећ од узбуђен.а, а  оган кад помнсли. да ke му. син бити на  .дику — заборави на трошкове издржавања.  Подзимњи прометвивњ дани пролазе. У у дугим шетњама, у разговору са старим  знанцима, код топлога огњишта и свугђе гдје  се је живот осјећао. Па се подаваше саби-  рању сопствених мисли и посматрању самога  себе, и осјети се лак, пун младићске милине. И гледаше себе издвој ена од бнједе, ш т о   у селу владаше,_Бољи једнако одлажаху у  евијет и у војнике, а на домовпма не оста-  јаху но.  старци, дјеца, бетежна чељад, и гдје-  који младпћ, што не имаћаше чи.ме да у'  свијет- по|е, или не могаше одољети срцу,  дд .остави свој родпи крај. Иво затражи службу код судбених вла-,   сти, мислећ с увјерењем да ће такова елужба  наЈбоље одговарати његовој нарави. У ишчекивању наименовања иодаваше се  жпвоту у природи, посматраше море, сми-  рај дана и ослушкиваше ниркање и хуку  вјетра. Али на махове осјетио би у себи  потајну трзавицу и немир, јављало се нешто  у њему, што хтједе, да његову снатрењу  подаде живот; бесвјетно зажели, да проживе  с морем даном и ноћи. Слагпћу осјети задах  безбрижнога живота, и копкаше га жеља, да  га се наужпва и насити. гов отад ojame с имањен посрнуо, задужио  cg у оца му, па не могавши га намирити,  о.тилаћивашс дуг еиновљевим најмом; и Кири- fsfn'1.0 f j<ate лова оестра Кате, долазпјапхе_да.лр.ем:а потреби  послужи. Једне вечери, код огн.ишта осјетн  сву силу свесрднога живота. Док је отац  пошао да спава, са Кирилова лица нестаде  озбшвноСти и п.оказа се весели смијех.  љад окупљена око ватре,, причаше, испрвице,  смцјешппх ствари, док' најпослије не пад&  ријеч на (ЈАгорца Павла. ..што је отраг три  године служиск Иво га се добро сјећаше, а сећао се и  онога кишљива дана, кад га је отац му, срдитг   протјерао из службе. - - П от-и-б-е _ко_._од__шале — рече мирно 7 сусјед муЈТЗсо, кији га ојеше у служби за-  мјенуо, и испроповједи вјерно цијели догађај,  Прошлога лета у освитку дана.. шдшву-  то момче, од .жандарске— пупгке. Преко ноћи  пазио је стоку, а опирао се лугару и жан-  дарима, јер мишљаше да није на туђему, но на своме; е н>име била јо пура му ..Јања, обоје ко капља млади. Плгибе_тги|пону жи-  вота кад се ie сунде .цаћа-ло. fioj/le 1  :k~ L fifC i опази Јосо иза причања. — А знппо је хтио проти закопу ;  е да  нима силе у нашега краља! — примјетп  Кирило. —  Ж з д а - 7Г А П  т г а  П . р . р. т грукчије бно је  мск ко дијсте • — брани га ЈосоГ сажалш мдадића, а-шмшде, кад је о  трме размишљао у својој соби, догаћа| га  текне и дотресе. ЈГежи, а rie спава му се.  Ослушкује Фијук вјетра, а у памети уокви-  рује му се слика и њихова обличја, и мисли  му се, да цијели догађај својим очима гледа.  Гледа снажно момче, које познаваше, и  згодео дјевојче; слуша њихов послиједњи  разговор љубави, дише чисти јутарњи шум-  ски ваздух и — гледа га у сунцу мртва.  Животом му заструји силан ocjekaj саучешћа  н туге, прама снази и младости, и добар  дпо ноћи поклони његовој успомени... -  . Нпје прошло дуго времена и Иво буде  наименован судским вјежбешгком. код цк. -   С 1 кцтарГкога" суда у вароши. Овога нута, драге вцљеушпрости сс еа  својим- селом. ,јср оејсћа, -да с њима није  пр-ехргнуо, и  да. тск ш  (шдшшлип .с-јпсгово  _  слободнгуе дјеловање. У Bapoiiin-naiiiao је сепи Стан близу-мора.  на догледу прекоморских брдина, а хранио  се у гостиони и у друштву чиновника, Није се  оејећао туђ, јер је познавао прилике варошке  чељади; и ослободио се, па поче да сло-  бодно гледа животу у очи. У уреду додјелише га казненом одељку  п тако усред зиме отпоче уједно нбви начнн  жпвљења. К њ и г е  М а т и ц е  Српске. 10.. 12 lddic ипхда ааборашгти оне ведре. пусте.  дане, када .је пододне, иза обједа полазио у  ше£њу. Пред њим лежи море на око уенуло  као дијете, ио њему се косимице просипају  сунчеве млаке зраке, у којима трепери и  његово осјетљиво жиће; покој отпочивајуће  природе одзвања му у души, а око са-еа-  знањем продире до у пајситнију ствар. Па  га помало заокупља онога часа иадошла  жеља за ирекоморским брдинама, за лаким  сјенкама и засјенутим врховима; а смирајем  дана стишава се занос, и наступа лака сјета. Гдјекад хода по пољу да гледа рад у вино-  градима, и да се разговара са веселом мла-  дошћу. Од увијдк— нол> оки - рад—  •  чишг му -се  највреднијим п на.јдостојнијим човјека. Тако су му данн нролазили, у уживању  нрироде, у сабирању сопствених мисли, и  задовољству са самим собом. /_Аш  у мирноме ждвоту- r л т:.у т т т п т ч т а --а д а г три-лгВла. ii‘  птгуткр:''Г^раГжћд^.ј_р.дуув-а.Вц_ син-  тезу ужитка и хтјела да се на свакн начин  испољи. Па ни весело сунце нп чистота жи-  во-га мора, ни сугестија у читању, ни све  угодности, што их је осјећао у свакндаш-  љој појезији здрава живота, нису му могле  подати оних оласти, које еу се страшно на  махове у љему јављале, наметале се и све  то више дражиле га. У тим чаеовима ејетио  би се прве своје љубави, која се тако 'брзо расшшнула о свјетлостн роднога краја.  у  пољу, у Маријнној разборитој иој-ави. Али  Марија је била далеко, и не бијаше окусио  сласт њеннх осјећаја, а силна даљина уби-  јала је и гасила првашњу нежњу за њом,  п пријегорно пушташе, да се заметак у  души му стиша. Зажелп се и сеоских дјевојака с којима  се у селу разговарао и шалио, а сада их  ријетко впђа и кад их у вароши погдјекад  сретне, уклањају му се е нута. Једнога поподнева, кад је хтјео да по о-  бичају изиђе у шетњу, уђе у собу му Ки-  рилова сестра( КатчУ : мајка му ј-е по њој по-  слада.Ш 1.сто руб:г.е. ^ тилп час. д.ок је углсдао, у њему се  нагло пробуди оно што га је  па махове дра-  .  жи;цк претрже му се ннз обичних мисли и  зажели се смијеха, весеља и дјевојачкога  разговора. По соби кроз прозор сијају сун-  чеве зраке и у сјајној прузи, што се по  зиду расипље, трепери у сијасет ситних ствари  а с улиде чује се лаки жамор запослене  чељади. г, — Отави на столицу —-  рече Иво, мало  марећ за рубље. Гледајућ је пригнуту uo-  мисли, да је еигурно осјетила сдаст љубави,  ејети се да се тако у селу говордло.  Мла-  днћ, што се с. н.оме дуго гледао. ношао је  у А-мерику, па је одапде писао њој и оцу, да < <ce. у н>ега не нада, теје поздравља и врнћа  јој елоооду. Дјевојка наслаже робу, исправн  се, и погледа га у очи. — Реклп су ми да вас поздравим... G:   Богом вам !  — јави се иа одласку. И хтједе да изиће, а;ш. он ..i;potn-i прсд њут Стбје једно прама другоме; оп се ос-  мјехује, ii чини му се гледајућ је, да је  застиђена. Па им се очп еукобише п засјаше,  и обомаучипи се, као да се у њима одбјес-  кује пробуђена за.једничка~жол,а. Па он го-  њен том жељом, и примамљен одбљеском-  њених очију, зближи се к њој и ■ —  обгрли је.  Бесвјесно о-сјети п.еиу—  Актадост и дрхтај л  задах.ЈП.ути;  и поступце оејећај се јача. Ж и-  воти се потресоше, па у загрљају, као да  исчекују врхунац сласти — отупише. А м  дјевдјка, опјетивипПмушку~воњу. на  образима, у очима и задаху, нагло се пс-  трже из наручја. — Нимате ви од мене потрибу — једва  проговори. н стоЈЈуко 0 стани,' р азговараћемо прикован на мјесту, бојећ се-да дјевој.ка не  n:uil,e. — Остани! — ионови молећим гласом:  потреба ми је од смијеха, весеља; младости...  Обоје смо млади...— говори младић у огују  пробуђене надошле љубави. — Ви се ругате — и ману она лако руком к треном ногледа га у очи. Па, угле-  давпш у њима истину, застиди се, и уз ла~  гани дрхтај трепавица, обори очи к земљи,  и бесвјесно упути се прама стубама. — .Не.мислим ш-питн здо, не срдн се  молим те!... А видјећемо се — говори јој,  и, нетремице, гледа за- њом, како-низа стубе  енлази. На се тога часа смисли, узе шепхир  н пожури за њом^ Иде за њом; а у себи носи онај њен  -стид н дрхтај дугих трепавица; не гледа  никога већ бесвјесно за њом корача. Кад је  дјевојка изишла из вароши, на путу што у  -село водн, по.жури да је стлпне. Она га осјети  :за собом, окрене се и — пође лахсше. Иво  при!ђе к' њој п збуњен рече јр ј:  — Опет смо  ее нашли!  На ивици пута у присјенци ма-  -слиника, часом стоје. гледе негдје у нешто.  неодређено, и нншта не говоре. До њих до-  шхру гласови копача нз винограда. ударци  мотика. а доље код мора пеко камен туца. — Али јемате ча рећ? — прекиде она  ћутање, но не смнје да му у очи погледа. — Ништа! дођох тако — рече Иво уз-  •буђен н силом се цасмије. Н њој се оте смијех, и иоказа своје мало  унутра увите, бијеле зубе, пза румено узо-  враћене горње уснице. — Не могу дангубитн — рече навлаш  недужно и хтједе да крене. — Да тп негато речем!  — моли је о н г  истим звуком гласа, као и у кућн. — Рећи ћете ми други пут — насмије  се она, погледа га и noije. У то неко о д <  зго долажаше. Дјевојкн  се обрне к њему, да види је ли кренуо. Он  схватн њен поглед и добади јој у хитњи:  Доћи ћу дома, видјећемо се! Дјевојка не одговори, већ боље пожури  и замаче на еавијутку пута, нзмеђу зелених  маслина. На сред џута младић стоји са неодољивом  жел.ом у души. Па иолако враћа се н мучн  се да буде миран ;  хоће да етиша пробуђену  вољу, у замрлој ирироди зимњега дана. А .  тешко му је, вуче га жеља за дјевојком;  желио би разговора и дјетињега весеља, —  онамо у пољу, насамо, између зелених ма-  слипа, прама сунцу.,/ Тога дана на вечери у друштву, био је  разабранији но обично. Кад се смирио чи-  њаше му се, да је тражену заклониду нашао,  ваља еамо да полгури, да се у њу усели;  у  тој мисли налажаше задовољства. На вечеру  дошао је позјтати старн ],ак свих универза,-  кога су доктором звалн, он је настран и ду-  ховит, па га друштво ердачно нрима. — Evviva !  (жнвно) — поздрави друштво-  лромуклим глаеом и сједе у нрочеље стола. — Откуд си дошао!  • —  упита га Иво,  само да нешто рекне. —  Ето, на! — развика се без разлога  доктор. — Тп ко и остали... Сви питате  откуд си дошао. Зар кога ја за то питам... И стаде се тужити на неке у вароши,  што га тим упутом дочекаше. — Не љути с е !  — мири га Иво. — Не ириговарам теби... познајем те... У то гостионнчка донесе вечеру. Иво се залаже, — и замишљен је, на махове  гледа у ноћ, на врата, што на доксат водб.  Вечерас му је угодно у друштву, и сама  соба нзгледа му пријатнија, но иначе. Топло  је, гледа на нјенке, што се према њему  на зиду крећу, и ослупткује жамор мора, и  шум из отворенога продора, у коме сигурно  замеће се јужина. — Јесте лн^впдјели како нх је онај враг,  политичкн управптељ мотао данас — јави  се судбеп н  11ристав Т>алић и погледа на Иву,  који је с њиме у истој собн радио.  .. Си-  гурно ће нх уловити... — Говорите о данашњој расправи —  одговори ИвЈ. — Не треба међутим бити  Бог зна како докучљив, да се сјети . . . И  ја сам био одмах начисто, што је у ствари...  А .тш  мислим да нпје било зле намере... ~  Вп можете узети ствар, како хоћете,  адије закон ј асан:  није. друге. криво су евје-   додили! — 0 чему је говор — упита доктор. — Један обичан случај — одговори без-  брижно судбени пристав... Занима само нас.... — Да чујемо и ми!  — замоли доктор. — Неки сељак ударио другога. Овај га  тужио,.  љечник нашао лаку тјелесну озледу...  Ето вам . .  .  Ствар се данас расправља код  мене. На расправи опааило се да сви ша-  рајуи  отац ударенога и ударени, и свје-  доци... Сигурно да су се договорили, да се . ст.вар забапгури .  .  . А биће да су свједоци  криво казали... — Међутим — прослиједн судбени иристав  на око равнодушно — ја ако немам доказа  мало ми се мари, п талган-хтј-едо-х -да— окрив-  љеника р.ијсишм, кад с < ; јави са иредлогом  политички управитељ. Знате, он застуиа-др-  жавно.р--од-вјет-ника нредлаже да се рас-  права одгодн и навађа разлоге... А натакао  црне наочаре, па упро очима у свједоке,  који поступце блиједе... А било је за прс-  нути од смијеха... — Па? —  упита доктор. — Још ништа, алп он мис.чи да је но-  стунак овј-едока и  оц-а тужснога каинвив —  прихвати Пво. — У све се он мнјегла !  — цуди се доктор  и настави живљ.е :  - — A-j'а-ч-а - -  нo :t)u cлу iп  ao...  Он_не мисли него на здо... . потврдн l l i S O  — озлово- — Тако је! —  јбивши  с-е. — Опростите господо !  — важно узе ри-  јеч судбенн пристав, — али у овоме слу-  чају замјенпк јавнога туаштеља има ираво...  Иде по закону... . — I/I мени се чини — потврди порезни  пристав Опасић, и једнако се подсмјешкује. — Наравно човјеку је негда. тешко —  говори судбенн пристав хмирно . . .  И мени  није мила строгост... Па и друкчије наш по-  ложај је мучан!  — рече наједном озлојеђеп,  т узе чашу, да се наиије. — Имали сте што друго учити!  — опазк  доктор. — Што друго, мислно сам и ја . .. Али  неко треба да се жртвује за народ... Судац:  је ипак... — То баш није жртва! онази доктор, и  погледа на Иву... — Бнће — промуца Иво, диже се и  изиђе на доксат. Стоји неко време присло-  њен на жељезној огради доксата, и мисди  на последње ријечи судбенога пристава —  oii мислп да се жртвује!?... — помисли —  он син сиромашнога сељака!... Па онда слуша  у луцн шкрипање бродова, и шум валова,  што запљускују лукобран. И ноћ га осваја,  s  из своје тајности носи му Катине очи,  које је данас гледао; очи живе, онакове боје, као што је боја црнога вина, када се при  свјећи претаче... У мисли на њу, све друго  заборавља; снатри о н.ој и гледа у свјетио-  ник што задире дубоко у море, и баца од  себе црвенкасту свјетлост на немирну ну-  чину;адаљ е отворени морски продор бучи...  Наједном, жеља га вуче к њој... А ноћ про-  лази, он то лијепо осјећа; жао му је што  ће и ова проћ, а да не осјети у њој љубав  и миловање; тешко му је што пролазп, и  хтјео би да је се наужива... — Што спавате? с’  врата јави се царн-  нарски чпновнпк. Ходите да пијете, плаћа  Спасић! — Да, како сам пун новаца!... — впкне  Спасић. Кад добијем десети чиновнички разг-  ред. питићемб.Т! А неће проћи дуго... Г.1а и  брзо надам се п деветоме.г— говори и ужива,  и једнако се подсмјехује. — П усти!  — љути се доктор. 1 — Не  разумијем вас, увијек о томе говорите. ко  да на свијету нема ништа паметнијега... 1 — За пас н нема — одговорн судбепи  пристав. — Боље пијмо!  —1  јави ее ко иза ена  Мво... Дакле ко плаћа?... — Ко извуче узао!  — предложи цари-  нарски чивовник, завеже га на убрусцу,  стиене га са друга три краја у шаку, па  пружи првоме доктору да извлачи. Доктор Ч L таман погоди и покаже узао друштву. Сви  му кличу, а он се диже и виче: — 'Знао  сам:  да у кога ће грош него у бједнога  Рока... Кад платим остаће ми још двије хпес-  тице, и истресе их из новчаника на сто. Кад се донпјело вино, друштво се при-  мири. Пију п весело разговарају. — Затвори врата, на иромаји сам!  —-   јави се наједном доктор, и прекиде разговор. — Нема вјетра; пусти нека стоје от-  ворена да гледам у ноћ!  — одговори Иво, Доктор се премјести на други крај стола. — Јесте ли чули докторе, кога су нме-  вовали за предсједника црковинарстваЈ? —  навлаш га поджиже царинарски чиновник,  малко вином угријан. — Браво !  - -  стаде доктора вика... Ila  поче да набраја све што је чуо о новоме-  предсједнику црковинарства. трговцу шјор !БепућТIIијавица !  — закључи.—У моресњим ! —  У море! виче друштвп за њим, и у   то име пвје. — Да вам причам — настави царинар-  ски чиновник, кажу. да је шјор Веро већ  дао направити носјетнице: „мредсједншх цр-  ковинарстваа. — Њему ће то вриједитн... данас је и  онако све трговина! — цпазху докуор. и емије  се... А  што сам ја грћи- ол -њсга-Ј на мн не  дају шгкакове части!.., Он се тобожа љутн на неправду;  тресе  главом, и дуга дрна коса расула му се по  челу, а промукЈш глас, рекао би долази из  дубине. — Ти си сретан у љубави!  — шали  •се Иво. — Ја ?  — као чуди се... И не зиам.што  је поштена жена . .  . И преврне говор: Не  чиним никоме ништа, а сви су прости мени:  распикућа сам, лијенштина . .  . Браво !  ево  носи господарида ракију — претрже ријеч,  кад је угледао гостноничарку. Па налију у чашице, и куцају се. — Сада, да идемо!  — јави се порезни  прнстав, пошто испише. — Вама је досадно, ако се о бирокра-  дији не говори, нашали се доктор. — Треба ићи^ близу је једнајеста —  i  -одлучи се и судбени пристав, који бјеше .задријемао. —  Сутра имам странака! — Дуго је до .девете - — опази Иво. — Ако се не испавам, нисам за посао... — У осталоме остао бих радо, не туђим се  друштва . .  . Ви најбоље знате, да се не  држим аристократски — рече, и лијено се  диже. За њим се диже и порезни прпстав;  поздраве друштво и изиђу. Њих троје што су остали, ослушкују им  кораке, низа стубе, и ћуте, док ти корачаји  не уминуше у ноћи. Царинарски чнновник нијудка лозовачу  и пуши. Иво се примаче доктору, п све-  срдно му ногдеда у очп. — Ево тн како живемо!  потуживши се  вели доктор Иву. — Љгјепо!  — одазва се даринарски чи-  новник, и занјева једну бећарску пјесму. — Мани! — пр.имјети Иво — касно ј е !.., — Пјевам из досаде... — sjHyети г а !... благо њему — шапће  доктор п гледа исиод себе. — Да изиђемо!  — предложи Иво. — Сада! камо?... Чекај да видим је ли  кавана отворена, — говорећ, царинарски чи-  новнпк днже се и пође на доксат. Враћајућ  се одмах рече: Не види се свјетлости! Па  видивши, да је окленица празна изиђе иза  стубе, у своју собу. Њих двоје часом ћуте, па се најпослије  одлуче да изиђу. Код Ивина стана, некако им је тешка  растати се, па прослиједе путем. Ванка у продору дува јужина; једнолики  шум оданде долази и цролази поврх кућаг   даље у ноћ... f 3)f. ‘ iPTcuU Иду полако^нутке, поредмор»а, и закрену  у увалу, у који води широки пут, јер се  на њеноме крајноме рту, између чемпреса и  борова, налази гробље. Ио пучини и увалит   вјетар тек што ћарлија, и чује се једнолично котрљаше нијееку, што га нали враћајућ се  за еобом повлаче;  и кад се вал врати, док  не стигну други, бијели се крај. А у ушима,  у исто вријеме једнако им одзвања хука ва-  лова, што се разбијају о гребене шкрапавога  рата, што задире далеко у море, и брани  увалу од вјетра. Стоје прислоњени уза зид ограде, и, из  затишја гледају у ноћ. Кроз шум вјетра, на  махове до љих допире шапатљивижамор затре-  иених грана морских борова. — Много пушиш! — опази Иво, кад  осјети оштри воњ духана. — Зар да се и тога оставим — одго-  вори он, и наново ућута. Иво гледа у њ кад јаче иовуче, па му  жеравица освијетлн блиједо, напаћено лиде. — Ииак лијеп је живат!: — јависеИ во,  осјетивши у о,еби еласт ноћи... Зар ти ниЈе  мила ова силна ноћ, са овим шумом?... — Мила?! Па да и Је! — насмија се  доктор, — колико ће та милина трајати.._А.  сврха свега ? а конац,? — рече нагло, као да  је  до сада 1 У  тиме~премишљао. — Б-рнге ме!... Сада уживам, и то ми  јс доста — одговори Иво очитим увјерењем,  да говори истину... Трсба се бесвјесно по-  дати -животу. да те--носи до краја — настави  усхићено. — Благо теби!... Познајемте, пун си жи- вота, здравља, страсти, емоција... Можеш да  уживаш... А то и је жнвот!... И ја сам давно  за тим гинуо... — А ти ниси кушао!... i — Не! ја сам се_ заносио са утоинј-ам-а. 1  .II нпсам имао времена да живем; ја сам сда-  -т р н -с -к -.. Алп што да. ти говорим... У сеон но  сим-.-иешто непријатељскога, нешто што ме  гонп напријед, и неда мн да се смирим. . : — ■  Да.си-с чим.е ца.оав.веи, каквим пошшм..., — Не могу; бјежим од свијета. и опет  с.е^к њему враћам... Трпим, а никада нисам омрзнуо ни на кога!   крив, а старим и гоНе, нико ми није  сам!... ништа немам, II пе бринем се за што!... Учпо сам, мислио  сам ЦЕгјели .  евој живот, а ничему не знам ни  почетка ни сврхе. — Ниси се нигда прилагодио животу,  раду... — Прилагодио!  наетави доктор и гласно  ” насмије. Т.еби се чини ла у нашој nofei стојп cpelni' .  .  .  Кушао сам да раднм,- али  нисам могао издржати... Ile могу да.радим  в)Л (ј ~ Т И т тб ме~ ~  не занима :  сваки час такова  рада, чини мп се да мн је иш уб.:нсн за уну-  .тарњн живот. за мисао, за снатрење .  .  .  Н  овако најмање трпим, као да се туга раеипље  по свијету, у неограниченоме простору... Па замисливши се часом настави: — А шт.о ме на махове морн то је, што се а век сам^^  сит и уморан, и што ме ситнице драже .  . Па наЈедном ућута и пође замишљен но-  ред Ива. А ноћ пролази ; мјесец се на махове иза  облака на ведрини иокаже, освијетли њих,  пучину и облаке. Гледају у небо у облаке.  како јуре, и — на путу ирождиру оно мала  ведрине... — Већ мн је досадно !  — говори доктор, — Зар нећеш подуље остати? — Најдуже до прољећа... Беч, Беч! —  новика изненада, као иза сна и пожури, — Опрости! — упита га Иво, кад га  стиже — како у Бечу живеш, од чега... — Паметно питање!  — насмија се ои  усиљено. Ваља да живем; живем ко и други.  с дана на дан... — Мого би друкчије... — То се разумије, кад не би овако жи-  ■  вио, — живио бих другчије, и — било бп евеједно !... Па се окрене к њему: — А како ти  живеш? Зар ти знаш што те сутра 4eKa?.idif Ућута и погнутом главомГМдеМред Ивом. Опет избише на обалу. На путу леже н  лагано се мичу пруге свјетлости, од нажганих  лампи; у луци шкрипе бродице, и цвиле  вјетар, кроз натегнуте конопе на јарболима,  а шум што из отворенога морскога продорау животу ничега нисам заситио, долази. собом носи тудхне звукове, ко нечији  вапај за изгубљенпм н недостижним, и нро-  љета поврх њихових глава, даље у простор... — Овај шум слатко ме -успављује!  —   вели Иво, и ухвати доктора под руку . . .   Останимо још, слушајмо гласове ноћи!  —  рече као за се. — Благо теб и.одгонарн  -днктор,  ос-  јетпвши како се Иво уза њ скупља. — Заспао бих овако на вјетру. у шуму... — A~ja нећу до зоре^^аспати... Пушићу...  Ма ајдемоТ — одлучи се најпослије доктор. Сутрадан у суботу, по обједу кренеИво.  пут свога ј.бела) Иде полако узбрдидом, а прати га море.  Јужина дува, вали се котурају, нагањају н  на жалу пјене се, а враћајућ се котрљају  за собом нијесак; гране мрких маслина при-  гибљу се, тресу, као да некога к себи маме,  а кроз огољела смокова стабла и голе сти-  јене, хујн, завија, и цвијели-вјетар... ^ЈБдгова нарав подаје се времену: И као штСЈШжа~3^жна7^ШШЈ^и1Мажи лишће  маслнне, и ловорике — -  мелш та. и ЈШговШ  \  душу, и влажи му очн, што сањалачкн гле-ч« Ј  дају у натуштени млаки простор. И снатри на јави у пуном дану, и не  може да. се тому отме... Па и сада у  при- К њ н г е  М а т и ц е  Српске. 10. 13' j роди ослушкује љено гласове, разумије ихг тужни звук, што се простором разли-  Јеже. дира га до у душу... И  ,као кроз иео.  ииже му се пред очима живот, пун пустих  опјећаја, којн .  се једнако буде и уснав-  љују... — Па снатрећ дође и до Кате. И  она се с њпме и простором изједначује, и  њене су очп влажне, и њен је глас као уз-  впк Bj'eTpa, тужан, што узалуд Bannj'e за  срећом... С бријега још једном погледа на  иучину, као прене се и брже преко поља  иође, прама своме селу. Издаље угледа  сиога оца. гдје гаета на узриситом камени-  том Сјнд^шггу, пред дућаном; његова јака  -прилика, учини му се, ко да тражи над ци-  јелим селом. — Здраво, господпне суче! —  п хтједе  да му крупно лице, дође насмијано. Сађе са  сједпшта и са сином nolje у дућан. Пође иза  банка и узме једно писмо: — тхедај-ча-брнт  пише — и гледа у цисмо, а дебели му под-  брадак јаче одскочи. — Пише, да^решзжно. Jr 3 ш ћ 4слаоо продаЈе и да...су-тр-ошкови велики. Па  подигне главу и погледа у сина: мм се да. се и  он ..погоспр.дио !  Ж пружи Иву  писмо. — То је дуга епистола... Ко ће све про-  чнтати?... А је ли мама дома? — Гори је!... ма простиј, нисам све ра-  зумио! Иво у брзо прегледа, и протумачи на евоју неке етавке, које ни сам није добро  разумио. — Ајде гори, ајде!  досади се староме. — Ко зна ди је теби глава! Иво пође у кућу; нађе (Аајку; у соби до  кухиње, поздравп је, и погледи им се љубазно  сусретају. — Драго ми је, да сн дошао! — рече  му она својнм умилним гласом. Па ко смисли  се :  Ма— шемој задивати оца... Љути се, да  на Тријешћу греду рђаво посли, на увик о  томе мислп. — Н  мучн тс још грре него ирво!  —  рече он, и глас му задрхта ;  па да забашури  гануће осмпјехом погледа у мајку. — Ј е;  узвиче се... ма ваља притрпит...  Он се мучи ДГћве"нас! Па преврне говор: —  А трибујеш лп ча! .  .  .  Пој гори, наћеш  све. како си и оставио! Иво погледа на врата. У кухињи уз  стару службеницу угледа Катјћ 0'брадује се  и унпђе. Она га кригпом Ацегледа, и ко да  му је невјешта, обори главу, и хитро прстима  пребире у великој тежачкој здјели. — Лако је вама !  — рече шаљиво женама. — Ка шетамо, ка ви! — једва дочека  она његову ријеч, да је забуна прође. — Хоћеш, вечерас ..шк_бал,А.= ,-.-упита Жво на око равнодушно. — Хоће јој се! — промрмља старајед-  нако залослена. — Mehe ме пустит прат. а ја би ншла — одговори девојка и пође к’  огњишту',  да ватру подстакне. — А ти nol)H сама!... ЛаДу те дспратитп — рече јој Иво у шали. — Ф-ала Богу! — уздахне стара. адје-  војка удини се, као да није ни чула. .  . .  Добро се смркло, кад су ^ежацш  дошли на вечеру. Прво су поптли својоЈкућн,  да оставе оруђе, и исперу се, а навлаш су  мало задоцнили, да не затеку укућане при  молитви. По вечери Иво пође у кухињу међу  чељад, а отац остаде пушећи код стода. Тежаци су довечерали, па су засјели уз  огњиште. Раздрагани су од умора' и винат  ма све једнако ишчекују још једну чашу ци-  јелога. У то дође и стара службеница, из  подрума, са пуним врчем, и дијели свакоме  по чашу. — Да није овога црвенога, не би се ус-  копало — вели Кирило. - — Ово не грије срце!  — опази стари  Анте Рајић. испивши ; ■  и ману чашом, да  излије остатак по поду. — Ко би тебе угрија!  — руга се Ки-  рило... Дај мени;... овакови се хоће! — и удари  се шаком по прсима. Иво стоји и неће да сједне, премда су  га нудили и одмицали се, да му учине мјеста. — Сутра је неђеља; моћи ћете опочн-  нути!  — јави се. — Би ли вјеровали ? — прихвати Кирило, — сутра ће пам бити гори жпвоти... Бићемо :K O  сломљени... _  / А вечерас ћемо исто н ^ бадју. — Ј/1ј а. Л: .у 3 to6o.n l -  -—-јавм- ее Ка.та. — За те је остати дома — одговори он  осор.љнво, и одмах му се снужди лице. — А зашто је не иоведеш? — смијућ  се запита Иво. па наетави у шали г •  - Ако  ч'ине_ ћеш. ја ћу |е  испратити. — Пн 1ла би она. пе брјте .се... Ха, благо  вама, који нимате сестру .  . . Куга и сестра  то је све једно !  . .  . Ишла.бд— b l..c ТурчиномА  само нека је мушко .  .  . Ма нека дође ако^  •сми!  — запријети јој п ућута. — Пцше ли ти старији син 1 1  етар ? —  обрне говор Иво. — Јур, _д.авцо не. знам за њ... — одго-  вори стари Анте. — А дошао јс v свијет одмах за Јуром — прекпде оца илађи муг  син, н погледа у  Ива, мигнувшн оком. Иво се сјети да сс  Петар гледао Катом, па отишавши у Аме-  рику, да је оставио и- ућута. А Кате се по-  одмаче, док Кирило гледа равно у пламен: — Дану, баци чакод на ватру — јавн cer  у очитој забуни. Кад се тежаци разиђоше, Иво сједе уз  ватру, ћути и гледа у пламен. Отац зовну  стару службеницу, да пође с’  њиме у дућан  нешто уредити, а слуга отиде у шталу да  сиава. Њих двоје осјете се сами;  и тога часа  осјете и слушају пуцкетаље цијепотака, за~  вијање вјетра у димљаку. — ,Доћи (-.амном на бмд !  — поче 1 1  во, и   подиже иламеном обасјану главу, ишчекујућ.  одговор. — Нг^лиогу! — отежућ рече Кате. Па  ко за се надода: Што би му се још хтјело L Он се диже, пође к’  прозору п погледа  напоље, у мрак, гледа и слуша хуку вјетра,  ii осјећа ноћ. М  жел.ан је ноћи. сласти н  миловања; силна воља га обвлада. Уобрази  себи у тили час, њу, море и боровпк и —  дугу ноћ... Нагло се окрене к’  њој :  — Ја идем —  говори јо.ј озбиљно ... Чекаћу те до.ље код твоје_куће . .  ... . И  опако си брзо нроста. а нмам пешто да ти рекнем ! — Не мојте ме чекати — одговори дје-  војка и гледа га у очи, а глас јој јеца .  .  r  Немојте сриће вам! — Зашто, не буди луда! наговара је он^  и очитб је немиран. — Видиће нас... — Не бој се!  _ Прибдижи се к’  љој и ухвати јс за руку.  У тили час осети струју младићских живота;  а у погледу кад пм ее очи сукобшие. осјети  објаву љубави и —  сву истину!  Дјевојка  обори очи, али не може да сакрије немир.  НЈ)вени, а горња малко узвраћена усница,  очигледно дрхти... — Чекаћу те нед-аљено !  — рече најпо-  слије, па и недочекавши одговора нагло изађе. — Куда ћеш ?— пита га отац, угледавши  га у дућану. — Да се прошетам... — Нема синко, никога ванка... — Поћи ћу, да видим бал... — Евала -ти!  — презриво се насмија  стари. — Наћи ћеш гамо право друштво!   Који бал?! Николико гладуша, голића... Да  ти измами коју лнтру шша . .  .  Дипи си м и господин!  Па му рече, блажим гласом:  —  Ајде спати. боље ти је... 0ни нису  твој пар!... Али син не слуша, но бесвјеснп пбздрави,  и изиђе из дућана. Чека је да дође Кате, да јој се објаени,  и сав је заокупљен том мишљу. А вјетар  хуче и ноћ јача; одоздо с мора јечи шум  валова. Ноћ и њени гласови, усељују му се  у душу, одзвоњавају му у чулима, и намећу  му једну циглу жељу, да Кате дође. И она долази, у мраку гледа јој стас. — До1>и к’   мени? — дрхћућ од узбуђења. шапће јој,  кад се нримакла. Али дјевојка, чини се не-  вјегата, па корача напријед. Он иде за њом,  прати је у ходу и у мисли, и чини му се  да нигдје неће без њега. — Добра Вам..  иоћ !  — рече кад је до  кућних врата догала. Иво мјесто одговора,  ухвати. је из небуха за руку. Тога- часа,  осјети се мирнији. А кад се она обрну к’   њему, не истргнувши руку из његове, чисто  се стресе од наслућене сласти. — IlolpiMo иа б.ал — вели јој, само да  кући не пође, да је с ока не нзгуби. — Не смњјШ м  О .Л . -б,рата — одговоридје-  војка. — Слушаћемо музику из ванка... — Ружна је ноћ... Видиће нас ко... — Не бој се а-јд.емо!  — и повуче је за  собом. Дјевојка- попусти. Ћутке иду низа село.  Мрак их кри ј е ,а м ало ко их срета. У ходу  из даљега до њих допире звук хармонике,  и мијеша се са жалосним звуком вјетра. Слу-  шају и жамор гласова и стругање ногу по  поду, и негда зацвијеле расклимани капци,  кад их удар вјетра стресе. Гледају у рас-  вјетлене прозоре, и неко вријеме тако стоје. — Ајдемо и ми... — Рада би да смијем... Па надода:  — Ча младост лудује!... Јужина је, биће се  напотили!  .  .  Ма да се вратимо!  —  доврши  пријекорно. — Не још! Лнјепо нам је и овако. — Ча нам је Фајде овако стат !... — А ми ајдемо; алн не кући... — Да пудаУ - ' — 1'дје те воља, еамо да смо заједно...  Ајдемо !  вели ј.о ј живље; лијепо је води за  собом. Дјеврјка се лагано опире и — пдезањим. — Ајдемо!  — понавља он и дрхће му  глас, а у глави му је усађено мјесто, гдје ће  је  повести. Па у раздраганом стању, да јој  сву своју љубав и сласт што је осјећа, у  душу пресади, говори јо ј:  — Чујеш, како  нас море,— одоздо.,.зовеЈ... Боровик дахће за  нечим силним; не чујеш? А ноћ нас крије,  и њенн шапатљиви гласови пуни су љубави...  Ајдемо!  —*  шапће јој, и руком је обухвата  око паса. Већ се не чује ни звук хармонике, ни  жамор чељади, а једнако иду напријед. Доље код мора инстинктпвно нађоше за-  клониду од вјетра, Уставишс се и присло-  нише уз мећу. Нутке држе се за руку. До  љих вали се натискују, гледају како се пје-  не и нагло враћају, и како их душе они  други, што бесвјесно и немилосрдно наваљују.  А с отворенога продора једнако долази јаки шум, прелази преко шихових глава, зауста-  вља се у густом боровику, и јечи силним  ваиајем, у којем је помијешано сијасет жа-  лосних 1'ласова, што у очају, ito да траже  изгубљену срећу... До ногу пако котрља се  исплаканн пијесак, и једнако нариче, док га  вал часом пе подуши, и опет — нариче .  .  . — Вратимо се : —  слуша он њен глас,  у бури морске олује, ко једпну утјеху у  жестокој тузи. — Да се вратимо ? А гдје би нам љепше  било... — и привине дјевојку к себи. Стоје и ништа не говоре, а врући дах  младости скупља им се на образима; у поћ-  но.ј пустоши боље одскачу њихови животи,  а - очи, •  чинп мм- се. да продиру у мрак и  освјетљују га... —  Лијепо је овако .  . . Је ли нећеш још  отићи ? — Пустите м е!  . . . Ви не знате ча је  несрића? — Жалиш за Петром ? — сјети се Иво:  да је понука да говори, јер га потресе њен  глас, што се губио у бучећем простору. Дјевојка не одговори. Пво је ухвати за  руку, али се она отрже и наједном гласно-  заплака. r— ~Плачеш?! што тн је, кажн ? — Кр зна ди је Петар — кроз јецање  слуша њен глас... - #Протрне; — па се надви над њу да  јој очи види. И гоњен самилошћу прама дје-  војци, тјеши је: Немој нлакати!  . . .  Он ће  се иовратити из_Америке,.. номирићете ce'. • . — Да ми га је видити!... Зашто ме није  собом повео, бпла би с њиме ишла прикћ  свита... — Мислио сам Да си га заборавнла... ' —^Никад.а... А ча сте збиља мислили? — упита искрено дјевојка. Па наједном иа-  стави:  — .Дошла сам, јер у себи нимам'4   мира... Жедна сам љубави, а зар жедан зна  ча ради ? !  А нисам крива, хтила сам у себн  све сатрти, ма свс залуду... — Заббрави га, и ба је тебе... — Ко зна ?... — -  А кажу да ти је писао, да се у њ‘   не уздаш... u - — Нека. не ..могу Г (Негова рич у  мени'*^’   живе. мучи ме... Не спомињите ми — јавн  се јаче и — наново заплака:  — Вратимо се — говори му у сузама, и учини неколико  корачаја. — Не иде!  — успротиви се он — Ми-  слшн да је мени дакше и обухвати је руком  око паса. Дјевојка једнако идаче; он је милује и  тјеши, и вели јо ј:  — сједнимо на жадо;  слушајмо море... Проћи ће нам... Сједе на влажноме жалу. Шум их ус- нављује... ifcera квасе њене вруће сузе, љу  аапањује његов нушки задах. И у олуји **  у слушају откудаје живота. Иво гледауиебо,  очима лрати облаке, а т тка му почива на  њеним прсима. Очи су му отворено упрте у  т помрчину; туга, и љубав га савлађују. —-  Пусти !... Не могу те прегорити, тешко\ ,.  ми ј е !... И уП И Т .И  ј е раздр ажен: — Ј  е л гт е /  W  Петар овако. миловао ? ' .ђ * 0~1ф'  Петре мој! — отрже ck њој у з д а х \ Јј  и потресе Иву до у сред душе. I Топећ се у сузама, дуго стоје загрљени... А преко њихових глава једнако вјетар хуие,  удар уставља се у густоме боровику и за-  тресене гране једнолико жаморе о далекој  неугасивој чежњи... f tC ctfC L  ^jvо f K C f T C « - — Сада да мирно^разговорамо — трже  -  се Иво-упокојен слашћ.у љуба.тш.  и загледа .  ее у њено лице. 'ф Г — 0 чему? — одговори она, ко за се  н — диже се.. Диже се и он. — Зашто бјежиш? —  упита је, и осјетиt м И на- иемир :  — Зар се на ме љутиш?  ионо је загрли. — Пусти, касно- је!... — и упути се уз-  брдицом. На равниди до њих, кроз вјетар,  донре јачи звук хармонике. — Виће брат Иво на балу... — А што ћеш рећи дома, гдје си била?  упита је забринут. — Увућу се у кућу, а ако ме чују рећи  ћу, да сам била код вас у послу... Псоваће..,  ма ча ми је већ брига... Преко села пожуре, мрак их крије, п не  сретају живе душе. Млака јужина једнако се простором раз-  меће, носи до њих шум отворенога мора н  на махове јаче звукове хармонике, што се  ко дјетињи јецаји немоћно губе, у мрачноме  бучећем простору. — Добра вам ноћ !  — шану она заставшн  код врата своје куће. Иво пође к њој u ухвати је за р у к у : — Реци ми join штогод?... — Пустите ме! — замоли дјевојка. —  ^&цћем©— ео-бу:тра-^пдје-тЈ^-=^упиФагОН- узоу^ен. Али дјевојка не одговор и » V / Кад. шкринуше врата Иво стоји и ослу-  шкује. Дјевојка полако затвори врата. Он  се пришуља ближе. Слуша њен ход у мраку.  Па кад је шуштање престало повратн се  немиран, и ожалошћен на улицу. Дрге- 1^°'° m vУ понедјељак, дан Сбудбених расправат   ходио је у јутро стари Анте Рашћ у вацош.  С њиме иду, син му Јосо, Кирило и два  момчета, оба сина чобана Стопе, да се еви  на позив, прикажу /бтд 206 |cLuiod Ј ш  u oou^ Друштво ce чуђаше, зашто их по друти  п у т..здву,.  јер мшил.аху. да се ствар већ  првим поздвом довршила. Отари Анте био је  вабринут: зна он да суд. за нигата не :зове! У путу наљегоше на тежаке, што су у  винограду копали на стогове. Дозивљу се с’   пута, а Кирило задијева шалом једнога свога  знанда. — ЈГако је за то, ти шеташ! — одзивљу  се уморни момци, док старији немају вре-  мена ни да одговоре, нити да се испруже;   боје се да их окретнији у раду не претеку. —  Чисто ми је жао овога раднога дана,  и срам ме је сама себе!  — рече стари Ра-  јић, кад су од тежака одмакли. — Ово нам је добро дошло, да опочи-  немо !  — окрене Кирило на шалу. — Вар муши!  — окоси се стари ;...тж-еш  свој дангубп узродан. — Ето ти га на, да сам ја узрочан .  . .   Криво је вино, вируј !... — Ма да сам ти ча учинио — јави се  гледајућ преда се Рајића сии Јосо. — Зар сам- зна, да чинимСмело  ме:   сунце, вцно труд... Дошло мп је наједан  uут. да се тучем п —  Kor те весе.шо! — Бишеш удрит главом о зид — онази  стари. . — Знам било би боље... Ма ето кад ни- еам... А учинио сам и покору; пдатио сам,  ж ти простио... — Иије ми драго, по суду се гоиити, а  да је — не би те било окрпило 10 Фпорнни... — А ко зна, како ће бит’  јави се један  од свједока. — Проћи ће липо — вели стари Анте... Ви  ћете ка и први пут peku, да нпсте иишта ви-  дилп. . Син ће врцати симо-тамо... Ие ћу ја  друкчије... Помирили смо се, па би срамота,  бнла. да нрикршимо рич.,.  Мир је Бог оста-  вио !  — рече с' увјерењем стари. — Код крчме на путу уставише се. — Да попијемо по чашицу ракије — понуди стари Анте. « - — Нећемо -  ми, — јави се старији Сто-  пин син за се п за брата. — Дану ви ! — Хоћу ја, хоћу! — весело прихвати  Кирпло, и њих троје сврну, да испију по  чашицу. Пред судом чекају, да откуца девета. А  кад је поред н>их прошао политички упра-  вит.ељ п уједно замјеник дри?.авпога, одвјет-  ника, упознаше га, и понизно га поздраве;   Кпрплово насмијано лнце одједном се про-  дуљило и уозбиљнлц. Стр:епњом у души у-  лазе у велику зграду, стоје у ходнику пред  вратима казненога одјељка, и с осталим сви-  јетом чекају, да на њих дође ред. У тијесноме, мрачноме ходнику поре-  ћала се чељад, жаморе и препиру се, а очима уииру у врата од собе, ко да их одонуд  чека Вог зна што. Најпослије отворе се врата и — наста  мир. Послужитељ са натакнутом службеном  капом прозове их да униђу. Уншхазе један за другим ;  растрешени су  и збуњени, на на први мах не знају, гдје  да се смјесте. Послужник за њима затвори врата, те  одједном нађоше се одвојени од жамореће  гомиле нељади. У еоби је -свлјетло, јер сун-  чане зраке кроз отворена два прозора про-  стиру се, по поду и зидовима, у њиховом  сјају, над њиховим главама, трепери лако  позлаћепи ситнеж. С’  прозора на догледу је  отворено море, обасјано сунцем, живо, не-  мирно, а одоздо из луке и с улице чују се  глаеови морнара и запослене чељадп; с  поља долазп у собу и осјећа се снага и  живот раднога дана. Судбени лристац^Балић, сједи за столом  и — посматра их, ањшмјеник. -државЈЈОггиод-  вјетника, стоји ирислоњен уз прозор;  он пх -гледа кроз црде .наочаре. што му .сакривају о чи.  Свцма ;_н--гужгрге-љу-и -туг 1геноме, и свј е-  доцима досадио је и неуголдо. Не могу да  издрже погледе у њих упрте, па им поглед  бјежи на све стране, а уставља се у зра-  кама сунца, и на еудбеноме вјежбеникуСш}у. .којд их не гдеда .,олакд-оеорљн-&о. као она  друга два господина. — Вп сте позванп по другп п у т — јави  се судац, пребирућ по списима. — Знате  ли зашто сте позвани ? — упита их неди-  жућп очију и једнако нешто тражећи но сто-  лу. Па не дочекавши одговор настави :  —  Оно што сте први пут исказали сумљиво је,  дапаче не само јс~еумљиво, и- очито је, да  сте казали неистину .  .  .  Дакле позвани сте  опет, јц.р с.уд.. .хокс .  да зна само нстину !  —  Јесте ли ме разумјелиТ — рече јаче и  подиже главу са спнса. — Господине, ми смо мислили, да је  ствар свршила... — Полако!  важно се јави господин са  црнпм наочарима и пропрати ријеч достојан-  ственпм изразам лица и заобљеним кретом  руке; а и онако блиједо лице, учини се још  блеђе. Стри Анте пресјече бесједу, и чисто  устрне. — Тд Јосо — обрати се судац сину  ■Рајићеву — исприповједж^лијепо, како је било  опе исчепи. кал те-јеПУлшихо.. напао... . — Впла је i} о 1.... — муцаше Јоео. —  Нисам могао добро видпти .  .  .  Ма река сам  прошли пут; чшш ми ое. да .је он! — Даклс. ти мислиш за сигурно, да те  је он напао — упаде у ријеч замјеник др-  жавнога одвјетника. К њ п г е  М а т ж ц е  Српеке. 10. 14 — Биће... — ‘ А би ли се заклео? — Не могу се заклети... — А ча би се клео — прихвати стари.  Ми ништа не ишћемо .  . . А суд нека учини  по закону. — Ча по закопу ? — јави се Кирило. —  А нисмо се намирили... — Како намирили!  — пресјече нагло  замјеник државнога одвјетника, и навлаш  скиде наочаре, па упиљи ноглед у њ. Кирило се збуни и обори очи, али све-  једно осјећа поглед на себи, што долази као  из јаме из његових очњих удубина. Часом сви ућуте. Судац погледа на ста-  рога писара, он мирно сједи и гледа у чисти  арак хартије пред со.бом. Иво је узбуђен, па  да прикрије немир диже се и пође к’  прозору. — Како намирили? — приупита и не  ©кида погледа с њега. Кирило блиједи, и кришом погледа у ста-  рога Анту. — Дакле сте се намирили — јави се и  судац. На добро!  — и насмије се... Колико_си  му дао... — Десет_ФИорини господине... —  Дакле ти си нримио десет Форинти  од овога — упита судац старога Анту, и  кретом руке показа на Кирила. — JecsiM-господжне, није разлога да кри-  јем... За толико.. n випхе,. син ми је у болести  издангубпо... И опет нека је.  међу нама мир !   А зашто тако ннси први пут рекао? опази  замјеник државнога одвјетника, натакне нао-  чаре, и сједе за свој сто. —  Дакле, сада смо о овоме на чисту —  прихвати судац и обрати се писару. Онда  нешто но столу тражи, па се опет јави: —  Пошто сте се намирили наравно, мислили  сте, како би најбоље било да се на суду ,-ствар покрије... — Тако је! — вели стари Анте. Која> ми је корист, да га суд затвори, па да опет  има зло срце на ме, и на сина ми... И Бог  на.с учи, да један другоме праштамо !  t - — Тако, а? — насмије се господин са  наочарима. — И  онда ти си рекао свједоцима —  прослиједи судац, —-  да рекну, да нису  ништа видили. — Писазх-! рекао сам да смо се ми на-  мирпли, ка да нп ништа ни било... — Лс ли вас наговар-ао, да речете криво? — изнебуха, упита судац свједоке. — Није наговарао, само је рекао, да су  се нагодили, да се учинимо на суду невишти — одговори ©тарији. — ■  Је ли вас подмитио?- — Нас?! — зачудише се браћа и отво-  рено погледаше суца у очи. — •  Кад вам није ништа дао, зашто сте  криво свједочили? —  упита замјеник држав-  нога одвјетника. — Нисмо криво свједочили — одговоре  оба брата у један глас .  .  .  Чинили смо се  невишти. . . — Добро, кад нисте, а ви ћете се клети  — прихвати навлаш осорљиво судац, и о-  брати се судбеноме послужитељу, који је  на вратима стајао, да ужеже пред распелом  воштанице. Послужитељ ужеже ;  блиједи пла-  мичакдрхти и блиједиу пуној свјетлости дана. Сви се дигоше. Замјеник државнога од-  вјетника приближи се браћи и скиде црне  наочаре, зблиза упрто их гледа, из очњих  црних удубина, као из јаме. Браћа гледају један у другога, и очи-  глеце блиједе. — Ми нисмо ништа зла учинили;  нисмо,  тако ми овога сунца, ча нас све грнје —  рече млађи јецајућим гласом. — Заклећсте се: да писте ишпта видили!... — Мн се нисмо хтили патати у ту\> с  после!  — промуца старији — и чпсто му  замире ријеч на устима, кад погледа у крст,  нзме'ђу двије воштанице. — Ала дигните три прета! — наређује судац. ‘  • '  ■  - — Ми се не ћемо клети!  — рече ста-  рији одлучно .. Не ћемо за живу главу! — А нећете!  — опази господин с нао-  чарима, и — једнако их иападно гледа. — Дакле ви признајете, да сге криво  рекли... — Рекли емо. како нас је свитова, стари  Анте... Нека је м ’ ир! А  мислпли смо да су  ТО ГВИ50ВИ иослн... — А не оп се за све благо овога свита  криво заклели! — падода мла1)И . — Дакле знате, видшш сте да је KnpEftfo^  ударио Роеу. — Ј..е.смо.! — Што ти велиш ? — упита судац млађега. — Ка и брат... — Дакле, видио си и ти... — Јесам ! — Тако, Ф алу Б огу!  — и насмије се  .замјеник државнога одвјетника суцу;  натаче  наочаре п пође да, сједне на своје мјесто. — Молим вас, добро пазите!  — опази  судац обрнувши се прама писару. Узме списе  у руке, па пх часом прегледа и опет поврати лисару. — Дакле, кажи ми све што знаш, што  се догодило оне вечери — обрати се судац  старијему брату. — Било је у први мрак, ја сам се с  <братом враћао с радње... На раскршћу код крижа, нашли смо н>их двојицу, ди се сва-  ђају... Кирило Јосу тура да гре дома... Он  није хтио. —.  „Зашто ћу дома“ ? —  одговара  — Хоћеш! — Нећу!... Док Кирило на њега  замане дршком од мотике... — Јеси ли видио, да га је ударио? — Биће га ударио, јер сам чуо, да је  Јосо јаукнуо. — А што ти се чини, је ли Ршрило био-  пијан ? — Биће... копа се... — Добро!  — Диже се и надвири над  записник. Па. се обрати млађему брату. — Тако је! — •  потврди он — како је   брат река. - — Онда прочитајте! — рече судац ста-  рому писару. Писар пожури да доврши, па прочита-  њихове исказе. — Друго ништа! — приупита судац. — Н е !  — једва дочекају браћа. — Етоу могли сте тако и првб казати,  а не завађати суд у блудњи — опази го-  сподин са наочарима, кад је довршио своје  биљешке. — М  и смо мнедплц, да ту нима зла,  кад су се oun помирили • — рече старији брат. — Доста је већ... — пресјече госнодин  е наочарима и показа на суца, који помњиво-  у списе гледа. Сви ћуте. Стари Анте поод- макао се п присловио уз прозо-р, и гледа  на поље, у сунце. Кирило прати очина суца, и по каткад  умиљато пагледа на Иву, а кад му се поглед  сукоби с његовим, хтјео би да му се осмјехне,  но пе смнје. Два сина Стопина, једва чекају  да изнђу' на отворено. Осјећају се више м   уморни. ио да. еу цпјелу седмицу с дапа на Г   даи, пајтежу .-земљу— копали. Наједном судац ле диже. Сви упрто у  н >  гледају. Прогласц о с у д у -Киошсо...ce-.acY-  fevie на двадесет лана затвора. — Колико? —  бесвјесно упита Кирило. — Двадесет даиа... И заФали Богу! — А ми? — упита стари Анте. — Можете поћи кући — одговори судац. — Фала! — рече он, и још једном по-  гледа господина са наоиарима, који му се  подсмијева. Тај осмијех га убоде, и учини  му да не слути на добро. — Ваља одступити списе државноме од-  вјетништву! — рече политички управитељ  и замјеник државнога одвјетништва суцу, кад  странке изнђоше. — Дакако... ствар је очита... — Иено сам ти одмах, да ћу их уловити... — Ја мпслим да нпсу пмалн злу иамјеру... , унаде у~у)ијечусудбени вјежбеник Иво. 0 0 — М ојш м  !... прекиде га замјеник држав-  нога одвјетништва — -^кривња је очита, јасна ко сунце... Стари је наговорио свједоке, да  криво рекну, што су они и учиншш... Ево!  — узе законик и ноказа прстом на мјесто  у кншзи: — ПараграФ чисто говори. — Знам...— вели Иво — Али незнање... — То је што друго, за то су олакша-  ,  y јуће околности : занемарен одгој и тако даље... — Иека дође други!  — нестрпљиво на-  реди судац послужитељу. Једногж. iyiеднога тутра судбени вјежбеник Иво  Полић пошао je ' j  собу управитеља суда,  да— ее— е— њ им .е---Н 0-.с.ав-ј.е-тује, што ће да ураДА с неким списом, што је био њему на рије-  шење додијељен. Господин управитељ суда држао је рас-  праве у багателноме поступку. Пред његовом  собом скупило се сила сељака из околице.  У гомили шпчекују, да их прозове. У-еоби  затекао јо с . н.пме у разговору трговца шјор  Бепа. — Ево нам млади судац! —  поздрави  љубазнО-ЈПву управитељ, и пружи му руку:   и шјор Бепо рукује се е њиме. - -  Донио сам овај снис. . — Оставите има времена... Господин управитељ суда. дебео, трбу- шаст човјек танких ногу, осмјехује се љу-  базно на Пву, и неће му се, да прегледа  спис. но ...обрће говор: — Гледајте шјор Бепо, како наш шјор Иво има лијепп оковратник!...  Молим вас, гдје сте га купили ? . . . Ви сте  -сретан у избору... И  цијело вам одијело лијепо  пристаје — говори уиравитељ. — Окрееите  се да видим!... — Опростите, алп ја се одијевам сасма  просто... —  Молим вас, господин управитељ, има  фини  укус — умјеша се^ шјор Бепо. А  кад се разговор отегао, почеше му мале  свијетле очи иснод закржљавих трепавица  немирно играти. —  Молим господине управитељу — ула-  гива се —  незамјерите, има данас... — Лако ћемо... Дужан нека илати!  —  прекиде га он. — Па наш ће Ђованин то  у час средитн! — и обрати се, младоме  дневничару, који се је често тужио на силан  посао, јер да мора, да и осуде издаје, —  гријехота, што није науке довршио, интели-  гентан је — говори озбиљно и тапше га по  рамену. Па коракнувши неколико пута, уз-  дуж по соби, устави се пред Ивом: —  Опростите! — рече наједном уозбиљивши се:  — Пуно поела!... Доћит.е im поднн, -  немам  времена... — И ја би вас молио — умиљато се  насмије трговац 'шјор Бепо. ■  Нв.о поздрави и изићеу^У ходдику поз-  дравп га стари Aii:i:e---yaji; [K:  — Ти опет овде!  — рече му у хитњи:  — Омилио  ти суд. — За невољу, шјор ! — А што је опет? — упита Иво. — Тужп ме шјор Веио, за малу стварг   -за 10 Фиорини . . . Аимамо и већега рачува међу собим.-. — А ти му плати... — Да сам знао, да ће тужити, био би  се провидио... Ка мислим, неће прво питати,  него се вино прода. . .  Тужи, впдите, и ове  друге — и показа на остале сељаке. Неки  одмах купе се око њпх; хоће да искажу  своје разлоге... Иво да га виде ме 1  > у н.нма. на се мал о ш)нз»ане. — Госиодин управптел, је душеван ч.о-  вјек!  — рече староме. — Је. судп по закону... И. пожали нае,  ваља рећи правицу... Одредиће и рок заис-  плату... Али на нама су парничкн трошкови...  А ја да вам право кажем, — рече Живље —  миелим да шјор Всно за то_  и тужн нас . .  .  Мого б'и О н почекати, ма овако му је боља  корист... Е, ваља да плати парничке трошкове ко  је крив, разумије се -— рече Иво. — ..Не знате вп колико то љему баца...  Видите колшсб' ;је народа .  -.-г-Оп је евих по-  звао, и сви ће бити осуђени, ко више, ко мање, и сваки ће посебице платити трошкове  за буае п  - д])уго... и  поссбице п>егову иад- *  .   ницу... E.ue у кратко данашаи~да5~њему~£е^р^£?  бацпти бар 10 банка... Иво идући кроз ходник премишљаше о -   ономе што му бјеше казао стари Анте Ра-  јић: — И бнће тако !  — помисли улазећи у  своју собу. — Јеси ли га ухватпо у шуми, у вашем  одломку — питаше замјеник државнога од-  вјетнпка_ лугара Крњу, кад је Иво сио за  свој сто. — Hljop, далеко од њихове границе преко  20 метара — одговори лугар одлучно. — Није господине, били смо око границе.., А и не зна се право чије је... Служи се и  једно п друго село, ка једна је ш ума... —  бране се оптужени, биат и сестпа: обоје  млади, збуњени и застиђени, који никада до  сада на суду били нису. Замјеник државнога  одвјетника мнијеља је, да се сјек шуме у  туђему одломку, ма да су оптужени при-  паднициисте оићине, има сматрати као обична  крађа, а не као обиини шумски прекршај и  о томе хоће да увјери судбенога пристава  Балића, Данас ,Ишу пише заиисник, а -уз.б,ућен ј е ;  њега дражи поступак замјеника дцжавнога  одвјетника; кад му глас чује уобрази себи  ~његови ~ о лиједо лице, просијећелу дугу браду и оне његове немнрпе очи, што к лицу не  пристају, и чини се, као да су туђе и силом  f онд.је постављене, у оне дубоке очње удубине. Пише, а на памет му пада све што о   њ.ему веле сељ_аци. Сјетп се Пилата, његова  сељанина, што продаје ситне ствари исиод  мурве у свечане дане. Тога Пилата оглобио  је  он на ...30  тор. imooc . iirro пе u.iat.a  гобртарииуц  на робу која пп толпко не вреди,  колика је ударена глоба. А' кад је Пилат,  убијен, таковом стрбгошћу, посрћућ на од-  ласку бесвјесно рекао :  баћете и бољи!  .  .  .   повисио му је глобу на 40 Форинти. Једнога сељака оглобио је на пет Форинтп  глобе, јер с.е са својом женом нред кућом  порјечкао и дао јој ћуш ку: оглобио га  ради јавне саблазни. Неки сељаци задијевали су оглобљенога:  не смијеш ти тући своју жену, то могу само  господа! С тим ријечима ниљали су на упра-  витеља политичке власти, о којему се гово- жену и дједу. НаЈцбслије судац пристане на мњење за-  мјеника државнога одвјетника и прогласи  ооуду:  .ббцје, брат и сестра осуђују се на  шест дана затвора. — Ја  ћу длатити глобу — рече брат за  се и за сеетру — и ако смо потрибни од  нбмада круха. — Не претвара се затвор у глобу кад.  је крађа — опази судац. — Није у туђему... — муца оптужени,  и рекао би сада ће заплакати. — На комунскоме смо купгош —  усуди  се рећи дјевојка. Судуц се насмија прамдзамјенику дригав-  нога одвјетника. У то п^Имо  подиже главу,  попомјести се на стОлицпд-^—  Меен сс чини — рече нагло — да— опи— ндјесу_имали на-  мјсру. да кога оштете... —  В .и _  увијек тако !  - — прекиде га замје-  ннк државиога одвјетништва. — Опростите,  вп сте још мла,!,... ГТмате још времена да их  упознате... Видјећете!... Па настави поносито : — Ја  их познам, с њима ваља строго .  . .   Међутим ја им и не праштам, кад ми под  руку до!,у. — И ја сам најжешћн проти кра 1,и !  —  рече судац —  коћу да је искореним из мога  котара. —  Да, када се тиче крађе— опазиИво. — Крађа је, крађа!  — заврши замјеник  државиога одвјетника... Ма да иожуримо ! .  .  .  На сат по подне иде Иво на објед.  Уморан је и узбуђен; пред очима, једнако  му стоје обличја из суда илне може да их  преко памети претури. — Је.сте ли уредили свијет? — шали се доктор. — Само строго, а? ~ ' — Мучимо себе и друге, а да би зашто? — с увјерењем одговори Иво, и прихвати  •се нагло јела. — Ма и мора се строго — овази порезни  лристав — Немате појма докторе, какови су... И ја сам се данас на једнога расрдио;  глуи,  ко не знам што... Велим му десет пута, мо-  раш платити, на те је убиљежена та и та  .земљишна честида, а он једнако:  није моје,  зашто да за другога плаћам... Не схваћа!.,. ■ —  Како ће да схвати... Просто, то не би  могао ни ја да схватим!  — смије се доктор. — А што ћу му ја? Нећу ни да оком  кренем, гдје не морам; нека иде у одвјетника... — Лијепо би га ти управио! — плане  Иво, и презриво се насмије. Па сјећајући се данашље расправе у  суду, не може да у себи издржи љутину: — Неки мисле. да људе треба само глобппГ|  и_е— шима"1гу5ити ззтвдре... Ради тобоже по f ^  закону и — чист посао !... Ј£б-— даг-сви~људи  I   ^ живу у једнаким околностима, једнако су обе:iбијећени. јед 11ако су паметни, и једнаки \  ' с П ^ 1  су им природни нагони... Мели је све што Ј   да. сада— око себе видим непојмљиво, а ако  ћеш, и емијеишо и  неправедно!... ----Тако—ја одавио мислим — потврди доктор. —  ‘  Опда што треба да рали чиновник;   ваља да се закона држи!  — опази порезни  пристав. — Да г.чеда у море п — пије, ко и ја  — насмија се цариоарскп чиноввик, чудећи  се ради чега се правдају. — Што треба да ради? — настави  Иво. — Пр-е с.вега треба да.,и.ма осјећајаШ  прама невољи, а друго да разумијева... * ' — ПараграФ је, параграфЛ — прекиде  га порезни пристав. — С  тобом се не да говорити!  — ра-  срди се Иво. — Ти имаш неке чудне појмове... — Чпни ми се да су твоји чудноватији;  ко што ја и други мисле! — Браво, тако је! — повикну доктор. —  Кад други тако мисле, морате се и ви у  душп смпјати. Па стаде да прича, како је ТпШ . ла оу  се политички управитељ, и судбени._прштав  завјер.илиг-  да- ke -  етрогошћу у.ј>едити.-.с,вој  котар — и  све, њихову добробит. — Ти се шалиш'?  а они тако мисле . . . — Не шалим се, само мислим, дашхша  етрогост н.е воли љубав за наролом. — Какова љубав? — са очитом одврат-  ношћу понови Иво. ...Тога дана Пву је поподне јонидосад-  није у уреду. Око запада сунца соба се  испунила меком свјетлошћу;  остави еписе  па иође к’  прозору, да гледа иослиједње ру-  мене зраке на висима прекоморских брдина. ДСЦХК Његову уобразиљу мири дубоки хдад  планинских дубрава, над којима се тек држи  замирућа свјетлост дана. — Гледајте како се на мору одбљескује  и игра запад сунца, ко да се трза нрво но  ће умријети, —  вели староме диурнисту,  који пригнувши главу на саме хартије, журно  преписује. Стари се као на заповјед, бесвјесно  диже насмија се и — погледа кроз прозор. — Кад је ведро увијек овако сунце за-  пада — одговори и погледа у Пва својим  млаким очима, у којима као да се огледала  сва ирошлост његова тужна живота. Па опет сједе и — пише. — Колико. година елужите'?  _  у е ■ ?  v ■ — Прекп, М б, — одговори.' 'г '"м  — Тридесет и пет година, помисли Иво, и осјети наједном у себи нешто одвратна. Па гледа у старчеве суве руке. што  преписујући једнако дрхте. И падају му на  памет смп;ј(;пша прпчап.а о староме, што их  ј е слуша о у - друштвуглижшника:  Пр епису-  јући неки епис, у којему стајаше, Петру  % Ивану 2 /5,  а Павлу * /3, бијаше замије-  нио бројеве са ријечима: Петру 1.  априла,  Ивану 2. маја, а Павлу 1. мар.та. Премишљајућ и о томе, није му се дало  на смијех, но еажади_ старца, И како је  падао сутон по мору п брдннама, и увлачио с//У собу, тако се и у његову душу усе-  њивала сјета и неодређена чежња. Далеко,  у пеодређено вријеме, уобразн себе стара,  немокна, а са вјечитом чежњом у души, и  дође му тешко, као на растанку и не може  да иађе утјехе.$ ■Ускн-сна. бдагдане нновео ле код кхће. — Ваља смнко да се ових дана испови-  днш!  — рече му мајка на велики петак у  јутро, кад му је у собу донијела каву. —  Зар се одавна нисп исновидпо ? Он јој се мјесто одговора благо насмије.  Мајка као да се је тиме задовољила, јер тога  часа не рече ни ријечи. Али кад је из собе  одилазила, с врата опет му напомене:  —  Угледај се у ода! — говорп му. — Он о  Ускрсу нпкада не пропусти помиритн се с  Вогом ! По подне у дућан дошао ie/Анте ImiilP  да се с њпме посавјетује. Отац му се јави. — Дошло в -а -м  к вам-а да мн номожете,  ако можете — а можете !  — говори му стари  Анте. Гледа у Ива и шнроко му се лице  снуждило, а очи му влаже, па их таре  руком, да прпкрије узбуђење. — Снашло  ме баш ненадна... — Ради онога што тп је син имао са  Кприлом... — Да, изненада, дали нам карте за ве- Кљиге Матице Српске. 10. 15 | W  i P * — —  , , днки_.суд, мени и оној двојици свидо_ков Л ј.  Тако ми сриће, мислио сам кад тамо дођем, ■  на кад исправљам, видиће и сами; биће  “ ништа!... — А ниеи узимао адвоката... — Не ја, мислим зашто да 'арчим... — 11а -колико ете оеућепи V  упита Иво  пагло. — Ја  6 мнсеци, а оно двоје дице, свако  по три.мисспа... Ух !  кад помислим на Ф а м и л ју . — ТХуно!  — зачуди ее Иво. — Лино кажи какч је било —  опази  отац Мвов шјор_Муаса.. JlCrf — Отишли смо у недиљу 'по подне да  на вриме дођемо... Сутрадан шетамо и за-  стајкујемо пред судом .  .  .  Чекали смо ако  ћете и трп уре, док се свит почео купити.  Послп нред вратима од судннце чекали смо  да нас зовну. Прво су позвали никога чо-  вика из крајине; прави господин, улиза је  с два авоката... — Је ли било њему потриба до овога  доћн — говори на вас глас ника жена, обу-  чена по загорску. Нико од чељади упита је :  „ча је учинио U.? ше 1000 Фиоринп јед-  номе човику сиромају нуп.у.дшш, н за то се  криво заклео;  а посли нашло се писмо, да  је човик му био све лино подмирно . . .  Ма,  присешће му... — Остави туђи посао, придовиједи што  је  с тобом било!  — прекиде га Иво не-  стрпљиво. — Ако ћ е !  Хоћу да знате како ее суди...  Еле свршпла његова правда, пзишлп авокати  из судпнце п попео се свит разплазити. —  .. Сам-о--трн--мисеца-!“ — јави се неко од че-  љади — ,,Добро кад је и толико"!  — опази  другп. — „Ко м т  л коњ лу може!“ Ја слушам на свит говори, и вирујте ми  ни ме стра,.,. Ако ча и буде биће мала ствар.  Говорим тако и диди;  а они су за право  рећи п предали... Еле зивнуло п пас... Около  сви онн... ча ћу вам говорити — знате их. Прокуратор се липо на ме смије... Мене  је то разабрало;  гледам дицу, они ко крпа  ублидили. —  Дошли сте, а? Браво !  не бојте с е !...  А ча је од о н и  Ф и о р н н н  ча си примио, а?  — ппта ме п смије се — „  А. : шшту ]шрате  суд-! .  . .  Па онда да ми разбијемо главу . .  .   Платпћете 11 !  — напије нам зло, једанод њнх другп, сув ка чава ...Нп.га. ча видит а виче... — Испитали nac,-.. Длца, п ја казали липо,  как.о._ 1е било... Па ћете да вам дуљшд осу-  дилд~над_смијућ, баш ка од тпале... Још на  одласку говорп нам прокуратур :  ,.Добро сте  овн пут нрошли!“ — и једнако се смије... — Ма јема ли помоћи? - —  упита нај-  послије стари Анте, кад је све исприповједио.е* . — Је.сте ли бар иослије ишли у адвоката. —  Јесмо... Пошли смо и прављали му,  како ј е .  .  .  Па и он се смије, вели: „Имали  сте ири доћ и ;  било би мање... Сад ие могу  ништа!“' Би -л-и-вировали река нам је : ,;далиjfc,  су вам најмањи каштиг, ча је у закону1 1 - — Тако је! —  потврди Иво. — Та, дакле ће ноћ шест миседи унутра  за оно .  .  . Дипи закон !  истукли  mv снна. и њега. у  ,  затвор — опази стари шјор Лука., Анте "Гајић чека, да му Иво што утје-  шљива рече;  сваки му крет прати очима. — Да сте одмах узелн авоката, бнло бп  сигурно бо.ље !  — рече Иво замишљеп. — А зашто су онда суци? али вп нисте  учили ча и авокати — јави се опет шјор Лука. —  Дакле нима помоћи ? — запита стари  Анте, а глас му чисто подрхтава. — Пема .  .  . — Простите!  — најпослије неодлучпо  изрече, и смућен, изиђе из дућана. % ...Кад је Иво изишао из дућана, угледа  Д.ЈсатуДу врту иза њене куће. Смисли се, и  }  из окола пође к њој. Она је гледала у не-  i •  што неодређено, у простор, на га није намах  опазила. Он се чисто збунио кад се она  обрнула it плахиво га погледала; замре му  ријеч на устима. Дјевојка се маче прама кући- — Не ћу те појести! — поче Иво. 9 9Q (јппо f' / itiitL . — Внам — одговори дјевојка. Ma нимам  врпмена — и осврће се и екањива. — .  (  )д.....(.1.|ј.о вечери .  b c.1i—те нисам видно  — наставп Иво, осокољен звуком њена гласа. —  Н н с т е  н и ш т а  п з г у б и л п ... — Биће, ма не можеш занијекатн да нам  није било лЈгјепо... — Мучите!  данас је велики дан! Даље не разговарају, а гледа свако за се негдје неодрећено. ко да им мислп нису за-  једничке, — А што ти је од брата? је  ли био у  затвору ? — Ј е ! — А Је. лн--т-и-д-обар — рече јој нрибли-  жнвши се и погледавшн је у очи, јер б|еше  чуо, да ie брат бије^ ј — Рђав је... ма дигод јема иравицу !... — N oI.o m o j i i t  се, видити ORtrx дана ? —  преврну Иво говор, и, очптим немиром, иш-  чекује одговор. Па пошто она не одговори,  наставп жпвље: — Учини ми ту љубав !  —  бесвјеено дохвати је за руку. Дјевојка узбуђена, погледа на страну,  па наједном осјетившп његову руку, трже  -се, н поодмаче: — Н _ е мојте ме мучити! —  рече и не погледавши га. ~ ~ — Зашто !  зар се на ме љутиш? реци? — Не љутим, ма... — Што? — У недиљу била сам пред Богом — и  прекрсти се. — Не говорим ти ншшта зла... — Смућуј-ете ме... Грпх је и мислити !.., Да бар прођу ови велики дани... — 1 1 а ? , — Видићемо се дигод — промуца и обрне  од њега гдаву. — Фала ти !  — једва дочека Иво. Па  настави: —.  1 le брини се :  ових дапа гледаћемо се ;   само те молнм, кад те видим, насмиј ми с е ! — С  Богом! — одлазећи иоздравп дјевојку, ...Иво даће— у-лпетњу. Мислећи на Кату, гледа винограде. uo којима већ се назуцују  свијетло-зеленн пупови, из којпх пробијају ли-  стићи, жељии топлоте и свјетлостп .. — и  чиста љубав прама дјевојци. јави се наједном,  и он осјети да је чиста и ведра, као бесвјесни  простор, у који је сјетно гледао... У затону застаде, јер угледа Мрсу на  последњој хриди у мору, гдје лови „на тр-  чицу“. Промисли се и пође к њему. Помњиво  иреекаче с хриди на хрид. док доће до по-  следње, гато задире најдаље у море. — Јесте ли што уловили? уппта, пре-  дајућ, да му стари, што ружна не рече. Мрсе  га погледа испод себе: — Вп сте! — речег   ћ нехајно надода:  — Слабо се лови! Иво са стране посматра његово мрко њ \ ,lU K . |/Тј00Г заруњавило лпце, позолицом иштипано. Чисто  у очи не може да га види, јер су упале и  закрпљене густнм, дебелпм обрвама. Старцу, већ изнемоглу, држећ трстику у  руци, дрхће рука, на кад му додија, при-  хвати трстнку обема рукама, а нетренимице  гледа у онај комад туње, што се дотиче мора. — Туцају, — рече Иво полако. — Вара! — и махом претрже ријеч, јер  се танки врх трстике стресе, и у дубини  нешто нагло повуче. Он брзо закрене руком,  и извуче уловљену рибу. Загризе је у главу,  скиде с удице и баци у гакрапицу до себе.  Иво тек сада опази у њој неколико риба ;   послиједња на махове праћака се и једнако,  јопт црвеним шкргама зијева, гинућ без иро-  стораи свјежине. Њему се учини гледајући у  њу, да га у послиједњем часу гледа својим цак-  леним, замирућим очима. — Ја ћу купити рибу — трже се Иво. — Чекајте још ћу један пут бацити. Тако стоје, старац гледа у туњу, а Иво посматра морску пучину. Супце залази, иза  прекоморских брдина, и његове зраке од-  бљескују се и ломе у мору, гато се лако  сагиба, л ако шкрапа ђамори. Над сурим  куцима висова, у ведрини, неколико рапгче-  шљаних облака, сјаје се и лагаео нлове прама  сјеверу, у сусрет једноме оловастоме, што тек у заметку провирује иза голети на јуж-  ној страви. Еако се старад миче, тако његова дуга  сјенка, обавита суичевим зрацима, сјајн се н  ломећи се лако лелуја у живоме мору, и рекао  би она сјенка нема пишта заједничкога, са  старчевим тешким животом. Мрсе новуче „на празно“, и замота туњу  око трстике. •—  Е-унићетс.-. • — Х оћу: што днтате'? — Ча дате! — говоре да сте^ добар за  еир-омаха... — А ви сте, се -на ме љутили толико  пута-! Преко хриди дођоше на жало, до стар-  чеве шпиље. На жалу суше се старе, искр-  пљене мреже, а чамац до половице насукао се  у пијесак. Старац пође у кућу па донесе комад  трака, те на њ наниже уловљену рибу. Ни-  завицу ..даде Иву, Иво извади новац и хтједе  да п .хати. - ■ — Нуно ie! — говори стари и неће да  нрими. — A.iu ја вам дајем из_ свега срца —   застиди се Иво, и тиска му новац у руку. —  .  НиМ.мп драго-тубс. у тзећу ча х м е  rpe...  E -T O , то је моје — и не хтједе више, од тога  да прими. - - Kauo жквехеУ — упита га Иво пошто му је платЕО рпбу, и обзпрућ се да нађе  мјесто, праслони се уз чамац. Мрсе пе одговори, већ мреже купи; а он  га очима прати, и оиет приупита. — Живем ка и други, ча нпшта нимају... — Бпће вам тешко... —  Ни, нп другоме боље!... Нимам него  -себе хранити... — Одавна овако живете? —  Одавна?! —  понови старац, — откад  сам из свита дошао, биће прико двадесет  година... — И увијек тако!  — опази Иво. — Увик... и нигда ми нп бшго од никога  потриба... — А да вам дође до невдљА? .  - -  Г)нлп ј_ е  и тога,.  па.!  Човик можелгод^- ч   ннт впнхе од нједне бештић1 ... C L o — 'Ма треба јести! — Исто не питам у другога... Пружим  се на жало, гледам у море, како мала риба  велику лсдере; куњам по два три дана, док  Бог и св. Никола не провиди чакод... — А^ни-дам боље било у евнту ? - —  У  свиту ? !  поновп старацт иридржа  у руци крај мреже, и ногледа га нспод себе. — ( 'пуд су л.удп јиднаци..-.. Ви iu -. знатс  хоће рећ тућега господара служити-У? _  zfT* Старац унесе мрежу у шпиљу па^опет  изађе и ирислонн се уз чамац до Иве. Као да о печему премишља. Па погледа по мору  но којему се повлачи рани сутон: — Про-  минуће вриме!  — рече — гледајте како се  око хриди навију галебови... Иво погледа правде тамо. — Нтшате иикога од свога? — Никога.. — А_да ое разболите? — Онда ћу умритл! — одговори равно--. 5:   душно старац. o a l 'ЈШскА 7 т 0 из небуха до њих докотура се^вах  Као ла се олвотао ол пучине: т>аз- шапу  Као да се одвојио од пучине; рнз-  лије-ее-шжо чамда, све до њихових ногу, а  враћајући котрља за собом пијесак и изгуби  се у мору. А у псти час из морскога про-  .  дора чу ее мушш шум. — Почела је шгима; ноћас ће иупут ју-  жина — опази старад. — Мени је мило код мора — јави се  Иво — разабире ме и ублажава... — Море је -живот и смдт;  како коме. . А тако је — потврди старад с увЈерењем :'  и живот и смрт !  Па. се огледа уоколо ; и   часом очи му се уставе на И ву: — Пођпте.  смрче с е ! Иво узме низавицу из старчеве руке, по-  ., з_драви га и пође узбрдпдом. Хвата се мрак J f-,и из увала ноћ долази. Иво иде полако, а  сваки неколико корачаја, осврће се на море.  У памети му је Мрсе, мпсли: што ће он сада радити у својој шпиљи, — сам, докје  сав народ сакунљен у цркви, да прослави  ови велики дан. Па пошто се ближе при-  миче селу, осјећа све вишу сјету. А усно-  мене из дјетиња доба јављају се из далека...  Ж дође му тешко;  савлађује ra туга, и нај-  рађе вратио би се опет к мору, да га оно-  ублажи u разабере. И  душа му се тоии у  тузи л самилости, п испољава се у очима.  што у простор отворено гледају, као да из  њега ишчекују утјс.ху. lla махове. п преми-  шља, на му дође да нешто одлучно почне*.  да наступи прелом. .  .  И хтјео би нешто. Алп сумња уАсве оно, што впдн, што осјећн. ■   neia му мира. и ----пде нанрпјед. .  . А nok јо...uaдоiiига. У н»ој редовито за-  мире мумисао, п бесвјесно јавл»а с.С-Живот  - — живот млад, врео, са здравпм нагономг   страстима; зар да утуче у заметку, оно што  је у љему наслагано бесвјесно да трпи,  да се жртвује, а зашто ? А . шапатљива ноћ  тајанствено гласа се, мирише, — тражи ми-  ловања!... Дође пред Гфкву) Мирис тамјана и вош-  танице и кихот раштркане дјеце трже га из-  снатреља; помисли да припека, да види литију. Док се чељад пред црквом редала, дјеца  су напред истрчала и галамила. Босоног, у  црвеној туннци, носио је големи криж лугар  Крње. Иво ее прислони уз зид. Поред љега Љ Ш с иролази чељад: младо и старо. Ои их све  нознаје, и жао му је што не види својих  врсника, који су у свијет иошли. Рого брат  лугарев, пјева на вас глас; до љегајестари  АнтеТајић, а иза балдахина једва се на  штапу вуче отац му. Он кад угледа сина  да стој.и на ногама, кретом руке н тГрије-  корннм погледом, опомене га да штекне. Иво  ■ с е  збуни и бесвјесно даље одмакне. Иза  муитких наврве женскиње ... Литија лагано  •се око сеоца креће, и за собом оставља ми-  -|H!C тамјана. Модр.ушасти пламен воштаница  ' .залијеће ,се у простор, плане ж  замире .... Нво стоји на мјесту и гледа за литијом. До н.ега на махове допире снажпа чеља-  детска молитва: „Јер је велико милосрђе  његово“ !  Слуша и хтјео би да у себи про-  будн замрле успомене. Па се окрене прама  расвјетљеноме храму, дјетињег му доба, и  млаз- топлих осјећаја из дубине помаља се. Али не иотраја дуго... Часом и пред о-  ■чима гледа доље код мора осамљепога старца  Мрса, гледа Крњу у чијим рукама тешки  је  криж; иза балдахина вуче му се отац:  познаје људе и њихов живот; зна за њихово  милосрђе, зна из чијих уста диже се вапај... Све му се то мијеша у глави. Па му _се  у.ципп, да му сс глас Kpn.c п  брата Por« ед- 0П  ..B iija од гласа остнлога пука. . АМ осјећај у се  трну: оставља га и само гануће, које он оејећа у свим иојавама прпроде; а чељад  низа село, у вас глас пјева: „Јер 'је велико мплосрђе његово \..A l___ .  .  «  т у-о Т П Ч п *1. Ј $ џ ј о  №  1 —  Самл— даг-^врведедвм^-ааЈ^учраг ---- ee a s доктор U .  о.дм  ах .  он_у. .свиј  ет — Куда? — У свијет, само да ме није овђе. У то кроз ноћ, чупге се звуци музикег   а одмах учесташе ракете летјети у ведрн  простор, над морем прама звијездама, и ли-  јепо се чује њихов Фијук. Доктор очнто усиљено, надуши се сми-  јатн, но не рече пи рнјечи. Шетају нвнцом морске"  увале, која се  увлачн у копно, одмах иза вароши; на ма-  хове застајкују, као да ослушкују. Па крепу-  шедаље, акад дођошенасред увале застадоше,.  обрнувшн се прама расвјетљеној вароши. — M -ft— д -а— м -и Ше знатп. _што ј.ешгаД на- челник урадно за^Јшћ-е-дбер-оД да~муГГсЗГаве * *   ,,десе-тогб.дпшњи:цуЈ.;.начелниковања- ------- рече доктор и гледа прама вароши. — Учинио ie за себе; то је .паметније L  ^fij  — одговори Жво очитом одвратношћу. - — Тп ее шалиш? А мене овакове.ствари-  сплно узбућују... —  Ја те разумијем... Плташ. .шт.оје у.ра дие з-а— отА:е--доо-р- 0-?~Да.— љ ш -к-а.ж .ем ч..-= -_Пр и -  у.пада странцн, коју влада добрим.оком гледа. I. - у миру ie са државним властима, чиновнике,  пригодно, цријатељски дочекује и гостн, и  — што ћеш више? —  А жуљеви, а сузе сиротдаске ? —  Ко за то пита!... А ја најбоље знам  ко је он — замислп се Иво. — Па настави:   чуо сам из уста они, које је љуто уцвије- дио, а пма их доста Тобоже он служи .. мукте а начелника часг пзнаша му више од  добр.е чиновничке илаће.  .  .  lipjnuco само до-  бива сваке године, да очевима тобоже испо-  е л у је , да им cnnoB'.i пе буду узетн у војннке . ..1 — Ја сам чуо хиљаду најружнијих ствари — наваљује доктор. — Јели могуће, да је  све онако ? 0 — И горе!... Помисли, .он пе може. д ,а у својој кући потроши боисићне. ји у тскршне У/  дарове, већ их шаље у град на иродају... А W   то је већ прешло у обичај, да му момци. .  - < што ће идуће године на иовачење, уско-  пају и среде винограде... Отимају се ко ће  боље; мисле, помоћи ће господин начелник... Од камате не треба нп говорпти... — Ж то је ирви човјек у мјесту! —   очитим увјерењем, да нстину говори, изусти  доктор. Из вароши зачу се снажно внкање:   „живио 1 1 !  поновно ударање музике и бацање-  ракета. — И ми смо криви, да тај чов.јек ради  штсу_ хбћдГ^ опази Иво... Зна__оњ-да“Це-тЈ новцем добивају и пријатељи и част . . , У  четпри ока многи ће ти га осуђнвати, а ио-  •слије ће поћи у њега на ручак и, — -  Фадиће  га... — Гледај само свијета п пристаништу! Врева народа видјела се у пламену. Сви  су се некамо журили, а у хитњи изгледаху  ситни п смпјешни. Пво се окрете на другу  страну прама боровој шуми. откуд је жамо-  рил-а шапатљпва пјесма, лако затрешених  грапа, — и чаеом гледајући у ведру ноћ,  доће му силно одвратна она слава у вароши. — Да ми је вндјетп нашега порезнога  пристава —  сјети се доктор... Уживаће, да  ее може у униФорми показати... —  Мој ће се судац силно знојити —  трже се Иво. — А приртав Балпћ биће важан... Ма  највише ће се истаћи управитељ политичке  власти.,. Свп ће .  иаопти.. чнч< > .  he оп рећи. . .   Ала су то Фигуре!  — 'смије се доктор.  Свн ће да чеетптају вриједноме родољубу. — И мп ћемо^водица — упаде у ри- >-• 'l n си луд ! — ХоЕеШШрите... Сутра ћемо га срести  негђе у путу... Он ће се првн прама нама  осмијехнути, н. ми ћемо лијепо. да му че-  ститамо ! Враћају се полако у варош, застајкују,  као да л;елс. да што кашње у варош стипц У иристаншпту испод начелникове куће  још врви свијет. Од вреве одвојила се го-  мила сељака окићена вииом; на махове за-  стаие и запјева једну китицу пјесме — па-  даље креће. Опћипски чауш, дуг, мршав, пушта ра-  кете. Једну пусти прама доксату Ридића  куће на противној страии пристаншпта. ко.ја  тамо и паде. — Евала чауш у!  — примјети неки сељак  из гомиле; ала још једну! Чауш послуша, и наново пусти двије,  једну за другом, у истоме правцу. — ЈГавланГ 61iiTajy н У ^ Ч у ^ и д и ћ а  —  сјети се Иво — --|е-р-ча-В ј- е---с — н-ач-елн-иком,  —  отоз-ицион-шгац--је-! — Јелим огуће? — зачуди се доктор. — Не чујеш како се-сељаци смију... — То је срамота ! . . . Рећи ћу редару.., — Пустп !  — рече Иво, п узбуђена док-  тора повуче -за собом. ...По вечери Иво изиђе из куће. Десет  сахати избило му пред црквом. У приста-  ништу јога је мало свијета; горе у врху ва-  роши, гдје сељаци стоје, још на махове, по  неко у вас глас запјева. Еавана је отворена,  изнутЈза жамор се чује, а расвијетљени су  и прозори од читаонице, поврх каване. Зрака.  евјетлоети из каване допире преко пута до  бродова у луци. А по мору је мрак, у ко- јем се чује шапат с бродова и жуборење  мора између шкрапа. — liuje п м  доста. што се цкјело поподнс   итрају карата! — иомнели Пво, гдедајуИи у   расвпјетљене прозоре. II добе му пред очи   одаратн.а сдика. кад предочи себи пграче.   уако се -Зноје.- и раздражују у овој тонлој   ноћи, испод ражарене велике лампе. Пожури да нзи1>е из вароши на пут, што  водп у његово село. Кате му је јутро.с у  •'.арошп об.ећала, да Le мобп поКас доки. -н а  утананено м.јесто. llo ускрсу. она је попу •   -стла--Нв-евим-шолАама,--зиведенат-како му 7 је  једном у шали рекла, сјпјем његових-очпју,  нз којих је ватра сипала, и— еаетајала- се  с н.нмс у уиали; но нри-лиди па по-шута, из  варрпш у село. Ади древојка није. дрлазила  ррдрв_ито, но ријетко када.Јш т.је Жву често  до-.-.суза доводилој  бојао се. да _  јој се није  у .  чему замјерио. А . он је тамо мало не сваку  иоћ одлазио, у нади, даће је видјети, а недоче-  кавши је, враћао се у варош, тужан, и немиран. И сада стрепећ жури се, да што ире  стигне, и ако зна. да по договору неће за-  доцнити. У путу падају му на памет које-  какове ствари из вароши — али само за  час. Тако исто не савлађује га ни топла  љетна ноћ;  и сам себи и.сж р-еи - 0-приз.наде. да  га ништа толико не занима до ње, те у.морпе Књиге Матицг Српеке. 10. 16 дЈевојјјЈе, која/жеди да га внди, да с љиме про-  веде ову љетну ноћ. С једнога дијела пута, скрене на доњи  пут, што је к увалици водио. Кад је дошао  близу мора, осврће се, и — полако звиждие. Иоврх њега је густи маслиник; ту се они  састају. Испрвице стрпљиво чека и — гледа  у iioli. II ако није мјесец изишао, није uo-  мрка, — ведро је; звијезде сјају иад ну-  чином, кој-а се на далеко иазире, и по којој  су се расуле при другом крају барке —  свјећарице... Пажљиво ослушкује, и док нешто  тпушне, обазире се и гледа правце откуд би  имала дјевојка доћи. Али ње нема! Трпљи-  вост га почиње остављати и, — узбуђује се.  Полагано крочи неколнко пута, и онда опет  ослушкује... Сине му наједном у памети: ко зна хоће  ли доћи? и та сумња га мори н узнемирује. А ноћ пролази... Чека и нада се. — Није могуће, доћи ћ е !  — речеуноћ.  Па узбуђеп себи уобразн дјевојку: Гледа  јој гипки стас, што се као срп може да са-  вије, мало узвраћену горњз" усницу,и бијеле,  чисте зубе . . .  II осјећа њен засјенути по-  'глед, дрхте јој дуге трепавице, и тај ноглед  из поћи, упрт је у њ ;  часом смирен је и  упокојеи младићском слашћу, и рађа се ос-  мијех на уснама, сјетан замирућн осмијех:  — Кате!  — -  шапие у ноћ, п саме уснице куие се, да пољулцем изразе слатки осјећај,  У то дјевојка долази, чује одозго шуттање  и ход, испод ногу јој котрљају се каменчићи.  Сигурно прилази к н>ој у маслинпк :  — Фала  ти !  — изусти. — Једва сам се из куће извукла — го-  вори му она Задихана. Сједе на ледин-и;  прама њима као невино  днјете лелпг море; жамори и кркоће око  хриди и шкрапа. ii.eroisv душ\' усе.ш се  одједном и о к о ј У а млаз љубави и еласти  струјп му младићским животом. Сада ос.јећа  jš сву лјепоту свје_ж 1ш.е— и нростора, а чини му  •се, да једнолично цвилење попаца попуњује  хармонију љетне ноћи. — Приповједи ми штогод — вели јој, и  у гледа је равно у очи. — Уморна сам!  — одговори опа, и сјетно  се насмије... Цнли дан прнмећала сам камење...  Иво је једнако гледа, и лпјепо разабире њен  умиљат поглед, закриљен дугим трепавицама,  и не може да одоли љубавп, гледа је, и етиска  јој уморну, тешку руку, што у љеговрј лако подрхтава. ll_. иагнушш-г ее нида ..њу оејети задах њена нростога а;нвота. пбмијешан во- њем земље и мпрпсом суве траве, што je  нрпоиуо. .уп. чпсто јој лагано одијело. — Говорп штогод! — понови Иво... Али.  ч.  ти је жаср што си дошла? 1 — Да ми j‘e жао нс би долазила... Дјевојка навово ућута. А он држећи је  за руку подаје се ноћи, ослунжује шапат  око себе, и чини му се као да сваки њен  поједини звук, интимно увлани му се у душу, Па онда зажели да у шапату ноћи пује и  звук њена гласа, — звук пун хармоније и сјете. 3 f  ( 1 0ПП — Како је у селу? " Ј — Као и прво... А да, — сјети се она ----ћор-етарога Аите удаке. се за опога Ле- лића. па ie из Америке дошао . .  . А  ј;ур је  схар !... — А_в.схалићхжЈу.ру ?  — зачуди се И вог ј С .  и у исти час бјеше му жао младића. — Ivro хоће. а није право!  Ко би се би о -  ид н,е надао;  чинила, се је ка светппа ! — А што вели стари Анте? — Али не знате, стари је Анте у нржуну  (оатвору). Јема извршити шест миседи... А  сгш му је запап .у солдатс... Поћи ће на јесен. — Дакле то је сигурно... — Сигурнсц _  говоре у .селу да је јур по-  вратила прстен Јуриној мајци .  .  . Придјупе  сам је срила на путу, на сам је питала, је  ли истина ча со говору. — „Ча ћу ја. билна.“ — ЈЈдговорила м г 1. .ј.е, и отишла од мене.   Мајка се тали, да ће им Американац платитп   све дуге... Говори да је рекла: — .тЧ а— 4-е-  јој Јуре“  !... Оно је добрнпина, неће нптда_   стећ.. ца је црпа нод -ноктом... 245 А(?ШО 0 Л Ш )\)0 М г\јС Ш  преврне разговор. —-  А ча је оно  било у вароши? — зашто су ракете пуштали ? — У славу начелника... — Могућан је он човик... Лако је, ко  јема, њега свак части!... Кок је дјевојка престала говоритн, Иво  осјети у ушима празнину. Чека да опет  проговорп. Али она обори главу. Он је но-  тледа, и пусти да премишља... А љегова ми-  сао далеко га носи у овој топлој ноћи . .  .   Бесвјесно себн уображава пусте морске  обале... Прожнвјетп с даном и ноћу у сунцу  у шуми, у заклоницама, и на морскоме жалу...  гледатп отворено у очи животу... Снатри и једнако иогледа на дјевојку, па  опазивши, да она клима главом прекиде сна-  трење. Часом ослушкује њено лако дихање;  па је ухвати за ру ку :  —  Ттг- дријематп ?  Она се npeg.e, и растворивши очи п<шледа га  .  тсао у чуду :  — Мени је доста да тренем!   — јавн се дјевојка, у тили час, посвема  будна. — Спаваш, ко да ти није код мене мило ? —  Како гшје :  оволико ча и јемам сласти  у животу ;  ј б г д  Ј £  p C t G - f  f  / f  — једва чујно изр’ече он.  Дјевојка не одговори. — А Марко ? — приупита он. — Немојте ми о њему говорити умил-  ним гласом одговори. — Дшц.. ua ,_аолиш  ? — Док будем жива... —  Онда затлто долазиш к мени — опази   он, заједљивим гласом. Али одмах преврне :  —   Иди— т г  ШЈму, кога љуоиш'.'.. Иди! — i l . e  мучит.е ме — одговори она тужно  иза краткога нремишљаша. — Иди слободно ? ---П О Н О В И  O I T , очитом вољом, да све сазна. — А где је Марко? — бесвјесно изус.ти   дјевојка. — Наћи ћеш га... —  Н ћ е ћ - е —м е ! ... Ућута часом. Па смисли се п изнебуха   рече: — Ile мог.у живити без љубави!  а го-   воре_да је то срамота за дивојку... Ча то   хоће рећи? Иво гледа у њено, ноћу, закри-   љено лице и часом премишља о њеној при-   родн, па је упита :  — Је ј ш-те-Марко-вохно,   ко ти њега ?... — 3ар ј а знам... Он нијс говорно Јкаеви... И на самн мало смо ее саставали. Па диже^гл&ку п погледа у И в у :  — Увик ми  се чћтА тЛ о, кад бм га видшга,_-да-мл- јемаДЈг  - у  ттт№ раг-& едив .а , рећи. а нигда те велики ричи Л ^  нисам- до-ч-екаха,..  А п.уло сам н;удила : и  то  мв— мо-[ш... — А познајете ли га ви? — Познам, лијеп младић! —' Носио се у себи ништо тешка; в& око бија је ка тромаст — прослиједи Кате,  опитом вољом, да о њему прпча. — И за-  мишљен је био... Држао би ме за руку, па  би се никуд загледа... Ја бн му чагод гово-  рила, а он ка да ме не чује... Задњи час,  прво растанка изненада, јаче би мн стискао  руку, осичено ка сикиром, река би ми неко-  лико ричи... Ајме! те задње ричи — те ричи  продрле ми ко стрила у срце... М сада када  ux се ситим, лппо им чујем глас... Мнвн ми  се~да га-_видвн, онако, уморна, тешко пред  собом, запањује ме његов мушки задах.„ и  анда..нисам господарица од свога живота .  ..  Ма њустЈтГ Г  — ~  Ј Г тИд ме јс — прекиде дј е-  војка говор. — А — да- <м:-с--њимо сачела ? — упита Мво  просто. — Било би боље... Не би ме .био.оставио,.. — А зашто долазиш?. . — : Оставите !  — прекиде га она... Му-  чила са.м се свакако... Мишљу сам гришила,  до.к .  нисте ви навалили. .  .  М  •  онда,. мислила  ... — И ниј е ти У ж ао ? слони главу на њ. Јлукло миЈе пред очима:  зашто да гине моја младост? кому је од тога корист?---- . — 4  како. живе друге дивојке?... — Не знам ја... Нимају потрибу од чо- вика. Јема их, па не мисле друго него за  ЈиЖе и снање... Млака и м је крв... А мени,  је никако потриба, да ми човгнг- нановида.. .•  Изнебуха лахор с брда затресе лагано гране,  и с мирисом љетне ноћи носи собом свјежи  шанат звукова; дотаче им се косе и лида;   npoije поред њих и пожури к мору, да се  на њему ојача и заструји јачим животом. ЈГахор их успављује... Дријемајућ ослу-  шкују једно другоме откуцаје живота, трзаје  руку; но свјесни су себе и не предају се  сну. А мјесец, као да га је онај лахор пре-  нуо, изилази иза брдипа, лијепо пушта своје  зраке што дрхте над иучином, одбљескују  се у њој и провлаче се кроз маслиник . .  .   Допру и до њих и расинљу се даље и даље...  А ћук је замукао и једнолико цвилење попаца  постепено зампре, и још се само из даљега чУЈе •  •  ■ — -  К ате! — Зар свиће? пренувшп се, сањиво  изусти дјевојка. — Изишао је мјесец... — Ајдемо прво дана! Оббје се диже. Иво гледа у море у мјесечину. Она стоји  до њега. Хтјели би једно другоме још што  рећи, и тешко им је растати се. Стоје, као  да нешто ишчекују. У то озго из села, чује се чељадетско  дозивање, и живо зарже. — Ајдемо!  — јави се дјевојка. — Није друге, ваља ићи — трже се и  Иво. — Д ° |и и еутра! — Ако будем могла, Па се часом ћутке гледају и — прљуб.е, Дјевојка крене кроз маслиник на више. — Кате! — јави се Жво, кад је одмакла  неколнко корачаја. Она се обрне: - — С Богом! — изусти он. Ж етоји као прикован на мјесту, докле  год чује њеи ход, шуштање одијела п котр-  љање камичака испод ногу јој. Па полако  изиђе на пут. ...Мјесец је освојио ноћ и његова се  свјетлост умирила на нучини, и сакрила пла-  мен барка свјећарица, и на земљи прострла  је испод маслиника, као разапета мрежа. Иво  кренувши, сваки час застајкује, као затрављен  је  задахом и шапатом ноћи. Одвојитија ми-  сао тешко му се уобличује, тек што се зачме  расплине се по далекоме простору и у њему  се утапа; он не осјећа сама себе, и никаква  свакидања _  брига не мори г а ;. усиаван је  хармонијом шапатљнве ноћи. Еод првих кућа, трже се, и пожури у  пристаниште. Бродови у луци љуљушкају се. С палуба чује морнарско тешко днсање а на једноме  овећему броду два су морнара већ на нога-  ма; протежу се, зпјевају, и гледају на море.  Иво поће прама мосту, што заднре дубоко  у море. Посматрајући морски продор, на првп мах  и не осјети, дамјесечеве свјетлости поступде  нестаје, а мјесто ње, да се с истока јавља  освит дана. Ж нова живља свјетлост, са лаким повје-  тардем, долази од онамо преко помодреле пу-  чине, смјежура је и лако заљуља бродићима  у луци. — Свиће! — помисли Иво. И из вароши чују се гласови, капци се  растварају, пијевац негдје на махове се јавља,  а уз одмјерено удараље весала, журно у  луку плови рибарска лађа. А на мосту, усред мора мирно је! Не спава му с е ; већ осјећа да га мли-  тавост оставља, п нови млаз свјежине да му  животом стр.јуи... И сунпс граве: испрвице  споро, чисто неодлучно расипљу се његови  свјетлаци; часом дрхтеизаиграју напучини, па  пожуре с другога краја к њему, засјене му  очи, и часом ојачани, обасуше својим сјајем  један дио вароши. — Тек што се помодигрије! — помисли  Мво, и осјети да је навјештени дан дошао. н собом донио сунце љетну топлоту и —  јаву у животу! Жво враћајућн се у варош срета тежаке  што у поље на радњу одилазе. Сј.ети се  уморне Кате и иадву му на памет њене  ноћашње ријечн:  Ово је ча и .јемам сласти у животу‘ ‘ !  и искрепо ј е  сажали. Па се бесвјесно устави код тројице мор-  нара, пред Ридића кућом. — Оно су ноћас изметинама избр.љали.  окаљали, — велиједан, и посматра закаљану  таблу агента Ридића. — Сигурно ноћас! — помисли Мво сје-  тивши се спноћње славе;  и с одвратношћу  премишљаше, како је могуће некоме па-  костити у онаковпј ноћи... Пробудившп се око десете пожури у уред.  Од песна је узбуђен и хитар. У ходнику  суда срете се са начелником. — Фала свима!  — похита начелник на-  смијаним лицем у сусрет му, и пружи му руку, — Молим, — одговори Иво дотакнувши  му се руке, и збуњен уљегне у уред. Око подне доће Ридић у суд, да се по-  тужи, гато нема мира у својој кући;  наће  нацелника v казненоме одељку. онима што су у соби остали: народ .ј.е на  љ огорчен, па што ћу му ј а ! А Иво не. може. да усредсреди своје ми- слн у службеноме _посду. Он гледа кроз прозор у љетни спарни дан ;  немиран је и  узбуђен; пежња, — сшна дежња за повнм  свијетом и простором савдађује га._Али у  истоме пасу, одјсАњтср-едсЈЦхуцддв-еБЖХ^жрига  и као кроз сан, слуша стругање пера по  хартији, старога, ногрбљенога диурнисте, што  као зда слутња пред очима му стоји, и гледа  даље, кроз прозор и^иољ е. Пред јаматву (бербу) Иво ј е пошао куки  на допуст. Отаж-м-рЈ^^ргио-је.да.-до.ђеДер га  је  усред љета кос-тобпЈБа мучила, а_б.рат__му  Марко није ..мапао_-Л-а— ш-а-нуети. на страни, Тр»ГОВИНу_ С.. .ВШШМ. Једнога поподнева, разговарао је <убцем,  о дугу старога Анте Рајића, и .чскао да  доi,e .J.eaiili. -- Амермканад. јер он му бјеше  оцу. .обекао. да ће- за старога Анту подми- U!1'HI Ду!'. — Све ће враг однијети — .љути се шјор  Лука, преврћући карте. Срића, да је овога  Бог намирио, јер од старога Анте... — А iuialia ли каматеУ— прекпде га син. — Јур три године није да ни солда...  А ча му могуУ Да му. земљу метнем на ин-  капач- ;'дражб.у), н .а да остане ua менп, ко l.e  ми. је  ..радитиЈ ... Ето све ча ваља бижи у  Америку... Лако је ирво било: прода би је,  лошто хоћеш... Стари се очито љутн, и види се мука  му је у животу; а кад пође да што до-  хвати, једва за собом вуче ноге, и увијек  се банка једном руком држи. ('liui Јдеда оца и чуди се, како до сада  ннје примјетио, да је тако у животу спао £ - ■   подваљак му празаи виси, лице. му. потам-  нило. а пабрекле ;киле на челу одскачу, а.  ош јг  као ла се гасе. — Ваљало би, да се не љутите за сваку  малу... — .  А kq. ti.e yn.p.ainn; иослом... Мате.р_ј.е  за ништаДч-г.— Они- ее у граду погоспОдио...  Ти не можсш, на ко licV - — За поље имате наодара (надстојника),  а дућан затворите!  — рече одлучно Иво. — Фала ти, господине мој !  — нрезриво-  изусти шјор Лука... Ти би ме липо свитова.. — Знам ја, како ће бити, кад мене нестане !...  А ја ко товар, ради и трпи, и распни се,. све за вас. Па да би знали уздржати! —  Да затвори бутигу (дућан) — понови јачс  - стари, а не знаш, да ми је она дала живот, — живот знаш ли? Па преврне разговор:  — Ма хоће ли,  доћи ти блажени Американац? — Да-ну види  на врата! — Доћи ће вели Иво ... А ја га и не  познајем — и пође к вратима. — Познајем га ја... Овде ,је бија ништа и од никога, да му се било најист пуленте...  А сада видићеш га, прави господин;  зову  га шјор, а и нраво је кад јема... Говору да  је  учинија пришли двадесет хиљада Фиорини... — Биће овај што иде — рече Иво обр-  нувшн се к оцу и остаде на вратима. Иво се одмакне и унутра униђе Амери-  ' канац, Јелић.. Кад га је стари угледао, на-  тегоН ' "в диже и иоздрави га срдачно. — 11 oi-,11 реци ма' 1! еј)и да допесе кач>у —  рсче Иву. — Бене! — одобри Американац... Попло  сам једну, — ма не смета .  .  .  Баш сам се  наспавао!  — и  теглећи се, зијевне. — Средните!  — понуди шјор ЈГука. — Фала! драже ми је стати... Дакле, да  •свршим ноеао^. Т Т о. ла! мали посаоГ ! — Чекајте док доТ > е кава... — C ' bi- једпо. ја_ сам вичап све брзо по-  (шршапаш... А Америцп то иде; уно, д у е !   Говори нагло, шета ее укочено по дућану,  и сваки час кашљуца. Иво га са уућешем посматра. Гледа му'  црвени прслук, са дебелим, златним ланцем,  о којем висе комади пеиспрана з_дата, а кад  је пружио руку да дохвати каву, опази, да  су му прсти од -дрстеша као позлаћенп. - Испије каву потежућ у се, као да срче  јуху, и тако му црномањасто, набрано лице  добива смијешан израз, и једнако стоји укочен. — Дакле, ка-ко је са старим Антом? —-   упита шјор ЈГуку. Па извади укусну кутију  за цигарете и извади из ње једну. — Мо-  лим!  — и узе из руке од Ива кутију  шибида с којом се он бесвјесно играо ;  'из-  вади шибицу, маие с њоме о банак, и при-  пали. Шјор Лука премишља и пребире карте. — Ево ковепцијуна за 600 Фиорини!  —   и пружи му га, а 200 Фиорини биће на лнбру. — Фала! но не треба да се мучите .  .  .   Ка“ д иусту етарога Апту поћи ћемо у ва-  рош. у нотара... — Чи .је од нотара потриба — опази  етарн, 1 . — Браво !  да ко ? и е. . .  бацам ја повац тако... Њ.ег.ов дуг, пр.ећи ће на .ме, а ј.а ћу  ее укњижити... Дакако L —•  -То -  ће јбш ирбћп " вримена, ‘  а  могу. чекати. — .  Мо.тпм. кад сте до сада чекали, мо-  жете и још... Бпћете плаћени... ITa се окрете пзнебуха к Иву и окрене  разговор. — А  млали госполинсвртио је закон?  Чуо еам... лијепо! Дрихи руке у џеповима и  нагнувшп мало главу, осмјехну се на њ :  —  . Тпјрлто !  И у Америпи има доста паметних  д>уди L. Дака.ко ! — Сигурно!  — једва изговори Иво, и  о.сјети, да га нешто голица на смијех. П ада  му се у лит т е не насмије, уздржавајући се пође у други крај дукана, и гледа у на-  слагану робу. Американац се окрете и пође  к вратима. — Мала!  — јави се наједном — Мала! но, иоки амо' . — се! • V  дукап уникс кћи  старога Анте. Иво   одмах упоапа бишпу Лурину вјерениал-:. Oria   се опито ваетпдп. — дрвени... — Налудул допада ми се —вели шјор Луки. — То су ваши nocjiii!  — одговори он  неха,јно, увидивши да се посао неће тако  лако свршити, како је мислио. — Чшд се~ оженим — продужи он -   поћи ћу у_варрпт.р_отворггћу -мал-и- хотел .  .   толико да се .нр.аћ< 1.вријеме... Овдје је рилно  досадп.о ! Па се као замисли, и уире прстом у чело — Овдје се мопа стттгу  ожепити... Блажени велики градбви! — Дакле чекаћемо док стари хУ нте дође!   рече стари замишљен. — Дакако! — А не би могли и без шега... Ви ми  исплатите, ја вам потврд-им. па мирно... — Никако, док он не дође... — Онда зашто .сте долазили? — опази  шјо.р .: ј.ука-, нестрп.пиво. — Да знам колпко је... Фала, Фала! — Ја  грсм ча!  -  -  рече стидљиво дјевој-  ка, кад јој се Иво приближи п хтједе да  нешт.о рекне.;> — Adcjio!  —  иоздрави Американад. Па  се окрене дјевојци: — Ајдемо, да! и изнђе  из дућана. Иво похита на врата, и гледа за њим;  иде неколико корачаја пред девојком, обазире  н н-ешто јој као узгред рекне;  а држи руке  нрекрштене отрага испод крила, дугога жа-  кета. и једнако та два крнла, идућ, надиже. — ј-!равн госиодин !  •  рсче Г Т во  оцу, u  не може да се уздржи од смијеха. — Јема на може !  — одговори шјор ЈТука  озбиљно. Па настави: данас новац јема душу, ,   знаш ли ти то? а боље би било датознаш ! ...Предвече на шетљп у пољу, Пво је  пшчекивао Кату, да се с н,оме поразговори;   зеао је да ће ондје наљећи на повратку с  рада. Уставио се код црквпце св. Николе,  пзмеђу впнограда, и подајућ се својим ми-  слима, посматраше родно по.ље и сељаке,  што се из ноља кућама враћаше. У то к њену приступи Иилат;  подиже.  Фес с главе и тако гологлав пррд њим стоји,  н погледа га: — Исмојте. ми з.амирпти!  —  велп — све-. јту вам ирпповидити, ка- да ее  дсповидам. Пво гледа у љегово црвено лице са пла-  внм пјегама и у чуперак косе уредно о-  чешљане. — Метни Фес на главу, метни!  А  што.  ћепт ми причати. знам све... и онету не  могу ти иомоћи... ^Y° I  f f  lOdt — Знате како други говоре! — одговори  он, и метве < i> e c  на главу. — Сам—  еи-кр-ив,.. — Пустите, да вам у кратко прављам...  Остара сам у радњи, и сада ништа немам...  А све моја луда иамет и рђави људи... —-  Знам, дао си другоме у руке своје  труде — пресјече Жво. — Нпсам могао сам радити, а болила  д ее душа да продам старину. .  . Ето говори-  те да знате;  дао сам иоље под закуп Роги,  за 100 Фпорнни на годину. .  . С тим новдем  длнгубио сам продавајући снтне ствари; под  мурвом... Видили сте и сами и задивали сте,  ма не смета... Ж ето да Бог поможе!  Кад је  прошло пет година — ма слушајте, молим  вас! — дође она сотона к мени. — Хоћеш господовати!  говорн ми. — Не ругај се... — Ии ту руга... < Да у чина т о шгт-јшу: ти мени запппш све. ча је -твоје, ..а тн да господујеш... Нимаш друго радити, већ да  јиш и пијепх, н да чакод радиш, да ти вриме  прође... Ја сам примишља... Ма чу ћу вам  дуљити, кад и онако знате!.. . З чннили- имо  карту .код потарн и ја се приселнм у  Роге...  У за' час сам то учппио !  Прве дане помози  Боже; посли све грро и горе, док ме није  почео и гладна држати... А прими мп постељу  у шталу, код бештије .  . .  Онда ја хоћу да разбијем погодбу: сваком своје, па мирно !..  А да, неће он ни да чује: „овако је у по-  годби“ — говорп. — Зашто га ниси одмах суду’  тужио —  опази Иво. — Ппсам. трппја сам. .  А јема сам које  солдо. па ка мислим, остаћу у кући, а кре-  нућу се сам, дангубећ, око оне сптне робе... — А земље си пустио... — Пустио!  Па ће живље:  Ваља рећ  право, је сотона! ма липо ради земље:  дика  је погледат како је уредио оно моје сиро-  маштпне! — Пашао си брате на дуго — рече Иво  нестрнљиво. — Одмах ky евршнти !... Како зпате иро-  дава сам, толико _ .  т-однна.. нод мурвом. и с  тим.сехранио, па пикоме ништа, док ни доша  ови нови управитељ. Једно ју тР° ввд™ јед-  нога човика, онако ко и други бољи, и пита  мег ди је кућа баш. .  вашега оца. Покажем му руком прама улици. — А не би ме к лвему повео — упита ме. —  Не могу .  .  .  Видите ово робе, па се  дице бојим. — Поведи.ме .  .  . — Не могу_. . . — Не познајеш ме... — Не ја... — Добро познаћеш — рече ми одидазећ.  и смије се на ме. — Би ли вировали? Посли неколико дан  зове ме прида се и осули — знате на који  начин, — зна све село — на 40 Фиорини  мулте (глибе; и  да не смим више продават,  јер нисам нлатио нику таш у; ча ја знам... I  Iво је еве ово знао..  хе је нестрпљив,  слушајућ Пилата;  а већ н сутон пада, Кате  би имала наљећи. па се обазире уоколо. — Нима никога —  опази Пилат. — Н-его.  свитујте ча да чиним? Ча мн год речете-  неће нико знат, за цили свит! — Вјеруј не знам ни сам. Вал.адо би  да паћеш авоката... — А нинези. ди_с.у.? Ја већ не могу од  никле добитн... Видите и сами. — и погледа  се низа се... Него свитујте ме!... — Видићемо други пут, — наједном у з-  буђен пресјече Иво, угледавши Кату поврх  пута. — Нимам сада вримена!... СБогом!.., Па не еачекавши других Пилатових ри-  јечи. остави га, и пожури прико поља. да  стигне Кату. Сутра у јутру, у хитњи Иву. отац по-  зове у  дућан. — Ево ти iH iC M .o...ua радп ча хоћеш. ја  се не мог.у.  макнутп... Иво узме (Иисмо, у дсојем  оцу му јавља павар из доњега села на мору, дајејутрос  из ненада са Финадтадним паробродом нре-  свијетлн госиодин /гро)/стипш. да службено  обп 1).е  нијели о т о к ^ ^ а  ће сигурно око по-  дне доћи горе у село. - —  Ја их не знам причекатн — прочи-  тавши, рече Иво — није ми мило... — Ча по Бога — нресјече га отац у  чуду... Не знаш их причекати? а ча си онда  учио? Није него твоја линост .  . . Ваља их  причекатп... Пој, прида њ е!  — рече мирније,  — а ја ћу јавити попу и мештру (учитељу). — Зашто долазе ? — рече Иво зловољно. — И њп ће когод слават... Ча ми је брига проћн ће вриме... А плаћа ..им гре... Ма ча је корист, ваља их дочекат! Пред подне, Иво у црноме одијелу нзиђе  из куће и крене правце к својем селу, да  мјест.о оца, причека владинога достојанстве-  ника; у путу мислио је, што да му рече, и  како да га поздрави. Подие звони. а ои још  чека. почело му се и доеаћивати: хтјео би  да се врати, али не може ради оца. И љути  се, мисли зашто долазе усред подне, кад је  доба. од обједа и опочитка. С вишега откде се видио добар комад  пута, угледа друштво, г|е  полагано на маз-  гама иде- узбрдицом. Помисли: проћн ће и  по сахата док обиђу све савијутке!  Срећа,  те је сунце за облаком, а дува свјежи југ, iuto кишу носи, па није врућина. По пољу  мало је кога видјети; тежаци потражише у  подие заклоницу да се одморе. Чекајућ их.  осјети, да је гладан па уљегне у ограду, да  убере грожђа. Млад виноград, у напону снаге  модри се, као море. Гроздови, пуеи, обилати  окитили лозу, и одвојили се од лишћа, да  потраже сунце и свјежину. Убере био грозд  и — слатко зобље. Тако ишчекује дру-  штво у винограду. А уоколо ие чује се че-  љадетскога гласа;  али све једно у љему се  одзивају гласови пунога дана;  ослушкује и  гледа у сјенке облака, што се гоњене од  вјетра пољем нагањају ;  аједна голема сјенка,  даље, усред поља застрла је земљу н не  миче се. Занесе се у снатрењу, па тек као  у сну осјећа, зашто је дошао. v У то друштво на мазгама иаби на рав-  ]шцу: Он се трже, и погледа пред себе. Није  познавао владинога достојанственика, а сви  су одјевени у просто грађанско одпјело, па  се скањпва, обазирућ се на друштво, да му  га неко покаже. Обазирући се падне му поглед наједнога  јахача, у коме упознаде свога знанца са  свеучнлишта. Овај му значајно кретом главе  показа наГњ. Иво приђе к њему: кад наједном мазга  наиернла уши, узвијерила ее, и жестокц дахћућ, трза се из руку гоњача. који је  чврсто за улар држи. Бзегова пресвијетлост очито се престраши,  па збуњена руком маше да Иво одступи, а  невпчна јахању, на високоме самару, са  блажињом, неспретно, на њему клпма. — Држи!  —  повика Ивов знанац гоњен.  с изразом велике бриге у лицу, п у тили  час сјаше смазге; но како је и он невјешт  јахању, заплете му се нога. у праћу, и по-  срћућ, .једва се уздржа на ногама. — Пустите ви! — рече равнодушно го-  њач, док је у мојим рукама, нимајте страха... Гољач мазгу умнри, и с другом двојицом  господе поможе пресвијетломе господину да  сјаше, и тако његова пресвијетлост свом пом-  њом стуип на земљу. — Нисам се престрашио — рече, руку- ју ћ  се с Ивом. . Тада Ивин зпанап преТ(риш му другога  господина,’"угледпога нол^рјчкога чпношшка. — И ћ смо у путу пашли хлада, па смо  се заложили, и одмцртли —  рече тај госпо-  днн, висок, плавј Немаш) с особитим њиховим  нагласком. Па се^обрати Ивину знанцу са  свеучилишта :  Исплатите гоњаче, па нека иду  куд хоће... Његова пресвијетдост одавле ће  пјешке, и онако је равно. Док је Ивпн зна-  нац плаћао гоњаче, политички чиновник из-  вади прегледну војничку карту, па гледа у н>у. Нада њу се надвири и владин досто-  јанственик. — Ми смо близу села — рече тихо, и  погледа у Мва. — Да пресвијетди!... Па онда разгледавши уоколо: — _Св.е 4@ - -  изусти као за ее, бр ижним гласом. — Ииак могло ..би -ее пошумити оно зем- .ншпт-е, и ..шжаза, — кретом руке, на стране  од поточине. — ,Оно j'e нресвијетли приватно земљиште — опази Иво... А људи не могу ни да иоља  раде, а камоли... — Н ипшг за то !  пресјече га. — То ј.е.  њихова корист !  Па се обрати к Ивину знанцу: Молпм вас, нека вам господип по мапи  каже, како се зову оне стране, па забиљежите. — На послух!  —  одговори он и похита,  да удовољи налогу. — Видите, треба убиљежити, друкчије  се заборави — говори тихо Иву. — И пре-  врне разговор :  — Дакле ви сте дошли мјесто  оца. — Фала вам пуно!  а друкчије рекосте,  да сте чиновник... — Да, судбенн вјежбеник... — Тек сте почели каријеру. — -  А сада  ајдемо!  Господа скидоше са себе мантеле,-  па их предаду једноме Финанцијалноме стра-  жару, који их пратн у путу;  он иде пред љнма., носи мантеле и котариду о руци, из  којих вире грла, зачепљених скленица. Иду иолагано, набадајућ. се, на кишобране. f ____ _______ ____ ______ _ _  ,  .— lia што je ново у селу.г — на .не^  мачкоме, језику. упита Иву његова пресви-  јетлост. Иво се збуни:  — Ништа нова ;  живе се  „ •  рђаво као и обично!  — говори, а отеже,  тражећи ријечи, да се лакше изрази на ту-  ђем језику. — lluje баш Злр, како се говори — при-  мјети нолитички чиновник. — Видите како  •су виногради- јјоди ли,  и часом застане посма-  трајућ преко пута, сазрнјело грожђе. Једнако у путу, друштво застајкује. — Видите!  штета, што није све обра-  ђено — сјети се пресвијетли господин, гле-  дају^ћи њиве и ледине, и показа руком на  нешто необраћене земље. —  Ваља да неколико година тако лежи,  да земља опичине. .  Међутим треба народ и  паше за живо! — ослободивши се одговори Иво. На њиви пасла су живина, па уочивиш  толико непознатих људи, узврпољила се, а  једно магаре подигло главу, искезило зубе,  и живо се разревало; од некуда друго се  одзове, и оба сложно реву... — Дадматински лавови!  — насмија ће  његова пресвијетлост. А господн допаде се досјетка, исосмијехом, придружише сеизразу  лида свога старјешине... У то звонар, коме је било наређено, да  пази са звоника, кад се господа помоле, све-  чано .заслави— у— о#а— зттапа, а у исти час  пуче и некдлик .0 -прангија, једна за другом. — 11иј.е_Ј:ре.бало — опази владин досто-  јанственик. Ја--сам дошао. да колико.буде  стадо— у - мојим сидама . номогнем .  пароду. п_  зато. цш пта не тражпм... Није требало !  —  нонови и крочи боље, као да га весели звук  звона на то нехотице нагони. Друштво  часом застане, да прими поклон од младога  учитеља, који збуњен приђе к њему, и у  хитња, навлачп рукавице. —  Вашој пресвијетлости, понизно се пред-  стављам, и узбуђен нејасно каза своје име. —  Фала !  Колико имате ученпка у школи? — Око... да, око двадесет... Ови су на  « .  окупу... — Најпрво ћу походити дркву. . .  Има  ли каквих знаменитости... ? — СтараИкрЦ.. Господин жупник чека... Док је Ње?Итегпресвијетлост говорила с  младим учитељем, Иво при|е своме знанду.  да с њиме измпјени .ш исојш ко —рпј-ечи. — Послије —__.ш аш 1е -му -  он,—у - неирн-  лици; и, уозбиљивши се у лицу, крене гла-  вбм, показујућ на пресвијетлога. Тако из тихаразговарајући, друштво уни- ђе у село ; с кућних врата жене их очима  прате, и по које дијете, на нуту, за њима  гледа. На црквеним вратима дум Фране у све-  чаној вести прпчска их. Поздрави владииа  достојанственика бираним ријечима; истакне  нотребу приномоћи са стране владине за  поиравак старе сеоске цркве, још из мле-  тачке добе, и — шкропећ пред њим светом  водицом — уведе га у цркву.. Н>егова пресвијетлост клече на одређено  мјесто ћилимом застрто; за њим клекоше и  друга господа, и тако прође неколико ча-  сова, у скрушеној молитви. Поелије жупник показује напрашене сли-  ке на олтарима, па ихповеде иза олтара, да  виде црковна, миснпчка одијела. ЕБегова пресвијетлост номњиво разгле-  да и пита, то и оно, па тумачи и при-  повиједа, каквих је он све одијела видио, ш >   својим званичним путовањима. — Сиромашни смо!  — вели дум Фране  умиљатим гласом. — А ако ћемо право рећи,  за једно је село дика лијепа и богата црква!  — Могли би помоћи пресвијетли. .  . — Видим. . .  Наравно за то ,сам и до-  ш ао; али вјерујте ми — и погледа у жуп-  ника —  нми и сиромапшијих цркава од ове...  Ма виджћемо. . . Мз цркве махом иду уЉкол^а Дјеца уко- чш а се као окамељена; нико ни да оком  трене. .ЗСштељ се^клања-и _узмиче на све  стране, да у тијесну коме од господе не  смета. Пресвијетли господин сједе за учитељев  сто. Да видимо малко ваше рег.дстре!  —  рече тихим гласом. Учитељ извуче главни регистар, обложен  у чисту хартију, и стави га иреда њ. Док је пресвијетли помњиво прегледао  по регистру, Преврkyћи странице, Иво_ га  лосматра. Мален је, па му је глава поред  самога стола. и  учшш му се, као да је од-  војена од трупа, а загасите тамне очи,  н мали шиљаст ЕОуић,_дају лицу изражај  у исти мах: и ' ем^ерностк. Јљујукавнети. — Приличнб' похађају — рече, констан-  тујући Факат. Па онда неко вријеме, замишљен, помњн-  во гледа у једну рубрику;  докле сви ћуте и  гледају у њ. — Видите — јави се, и показа прстом  учитељу — у  ову сте рубрику, погрјешно  уеијели изостатак. . . . — Варате се! — одговори хптро. учи-  тељ, увјерен, да није погријешио, и хтједе  да протумачи ствар. Али БВегова пресви-  јетлост, у исти час задивљено га погледа,  ватвори регистар, и нагло се диже. Сви са стреињом гледају сада учитељат сада Његову пресвијетлост. .  . У то изне-  буха увжђе у школу начелник и политички  управитељ из вароши. Управитељ у потпуној униФорми, редо-  вито 'закопчан. укочио се пред владиним до-  стојанствеником, и поздрави га uo војничку,  с изразом лида, које исказиваше силно по-  штовање и стрепњу пред својим старјеши-  ном. Иво га носматра, чуди се; бдиједо лиде,  дошло је бЈшје^е, но обично, каковога је он  гледао у суду;  црна му брада дрхти од  узбуђења, а усне се скупиле; само црне  големе очи, испод облога клобука, не могу  да се смире, не може да с љима зановиједа..  једнако у њима као да тињају притајани  пламичци. Представи, у свој понизностш, начелника,.  који тога часа стаде да се тужи на невољно  стање, новјерене му опћине. — Није требало,. да долазите! — опазж  Његова нресвијетлост, иза обичне жалбе на-  челника. Ја ћу још вечерас у варош. .  .  Но  Фала вам свеједно, тако ћемо заједно. Из школе, ојачано друштво, крене у  жупников стан. — Нисам се надао толикој срећи!  ус-  кликну дум Фране, усхићен од весеља, до-  чекавши их накућноме прагу. — Изволите..- Његова пресвијетлост сједе на полтрону. у чело стола; за н>им, обазирућ се један на  другога, посједагпе и други. — Сједните, молим вас! — понука жуп-  ник господииа управитеља, опазивши, дајош  етоји на ногама. — Ф ала!  — рече он, и баци притајани  пламичак из очију, на свога старјешину. — Сједните! — чу се његов тнхи глас. Друштво пијуцка добру стару вугаву и о којечем разговара. — М ојш м  господине /купниче матицу  умрлих ii рођених, од прршле године —  наједном се јави ћБегова пресвијетлост. Дум -Фране-ее—збуни, није се томе на-  дао. — Одмах — говори и тражи матице  између набацаних листова и књига. Сви га  гледају хпто ради, а дотле господин управи-  тељ значајно се осмјехне прама господину  начелнику. Дум Фране донесе обе матице, отвори  их и стави на сто преда њ. — Опростите... — Ово су важни регистри — опази  тихо, док је почео превртати лпстове. — - Врло важни!  — потврди политички  чиновник. —Јаихпомњиво водим—примјетижупник. — То је лијепо од вас! Неко вријеме пресвијетли господин пре-  листава, и једнако упоређује обе иатице, ио  види се не може да нађе, што тражи. — Молпм вас укупни број ? — најпо-  сжнде уиита, погледавши у жупника. — -  Одма-х-! — доиека жупник. И како се  је у хптн>п нагнуо над матице превали чашу  Његове пресвијетлости. Мирис просушене  старе вугаве, осјети се у соби. — Опростите!  — збуњен рече жупник,  .а друга госнода похнташе, да дигву чашу,  и да је налију. ' ■ Дум Фране нађе укупни број рођених и  умрлих, и показа те бројеве Његовој пре-  •свијетлости. — ЈГвјетги— 1гри-рает 4-т— .  — Ео.^ен-их~дгшга ви гае ----са.задовољстш/м констатчва владип достојанственик тај Факат. — А ко ће пх отхрапити, кад им одеви  и браКа бјеже у Америку— оиази вачелник. — Ну:стите!  — насмнја се Његова пре-  cimjnivioc i  :  гдје ее толико дјеце р а |а  иема  гладн!  .  .  .  Госицда се из друштва осмјех-  нуше, н навово — наетаде ћутање. У то се доннјела и кава. Испију полако,  и иза свакога гутљаја погледају се. Кад се  Његова пресвијетлост динге, дигоше се и  остали, све по реду. У ходнику осјети Иво  нз кухиње воњ ,,.brodetto“-a. Тај вољ гладна  га је голицао, и у истн час помисли, да ни  жупнпк, као ни он, а сигурно нн остали, још  нијесу обједовали. Иду кроз село и не сре-  тају јаче мушке главе. Под мурвом дочека друштво неколико пореданих нросјака. Кад  норед њих наљегоше господа, поскидаше  капе, и гологлави чекају. Дтћегова пресвијетлост одвоји се из дру-  штва, пожури к њима, и свакоме понешто  утисне у руку. Проејагци чим се он окретег   логледају у новац, наново стиснуше шаке,  и лехајно се разилазе кудкамо, очитим изра-  зом незадовољства, у ..лииу."^ Начелнпк, кришом, кретом главе, даде  звак једноме заосталоме; он напрћи уста, и  зловољно мане руком. У то наново заславе оба звона. и пуче  неколико пран 1) И г ја, у знак да господа одла-  зе из села. 1 С о д  задн.пх кућа на раскршћу Bberopa  дресвијетлост хтједе да-се опрости с Пвом,  жупником и учитељем. — Никако!  —  противи се господин жуп-  ник. .  .  Пратићемо вас бар до по пута. .  . — Како хоћете, али није од потребе. . г — Свеједно, т.акова су господа ријетка l Нв.о се-у себи гризе и љути на жуднн- ка. п.ему сс већ. додијало и гладап је. жели  повратити се, а ето не може. Упуте се новим путем. Нресвијетлога  господина упоред прате господин начелник.  и остали из друштва, измијенице, како са  киме ВВегова пресвпјетлост жели да говори,  да му се неке стварп објасне. Иво прлхватл згоду па пристуии своме  знанцу, — Зашто сте дошди? — упита гаподако. — Службено ;  ја сам сада додијељен ц. кр.  влади. — Добро !  ма мислим, да ће бити који  особпти узрок. .  . — Бога ми не знам. .  .  Пресвијетли гос-  подпи почесто обилази земљу, па је сада, до-  шао ред на наше острво, и мене је собом  узео, ко тобоже остро.љанина. — . 1. чптао сам о уређењу потока, о  гра 1; (пi. у путева .  .  .  и .што. ти ја знам, да се  ои])нјспп нсе.љшиипе. . . — Биће II 'то, ма ти знаш, како је у  једној уставној држави, треба да свака ствар  Д0.зр 1це...н.. irpoi>e кроз руке надлежних фнк-  тара. .  .  . Дакле опет ништа!  —  рече Иво не-  стрп.љиво. — Бог зна!  .  .  .  Ма оставимо то. .  .  Но  кажи ми како си? — Ето видиш .  . . ко на селу. .  . Но ти  мн чпсто изгледаш, ко да су те из кутије  пзвадшш — рече Иво, и гледа га од пете  до главе. Упаде му у очи мали шешир, мал’   не без крила sacco, што му је окомито, не  правећ набора, падао низ мршаво тијело и  жуте докољенице, у којим је изгледао, ко  да је спућен. Kaiire Матжце Сршже. 10. 1S — Што ме гледаш? .  .  Знаш да је мени  увијек било мило, лијепо се носити. . . А  ужасно се на одијело троши, немаш појма!  Срећа, те ће ме, заФаљујућ пресвијетломе,  ова комисија окрпити. .  . Ма пожуримо! —  прекиде говор, опазивши, да су господа  поодмакла. Затекоше у говору Шегову пре-  свијетдост, гдје тумачи о лову на тетрије-  бове, на којем се он једном нашао у шта-  јерским шумама, у друштву са особама ви-  сокога ст.члежа. — Т оје питересантпо! .  ----- усклшшу Жвов  знапап;, кад је од начелника сазнао о чему  је говор, памјести боље златни цвикер и  оставнв Иву, примаче се блнже са љубо-  питним изразом у лиду. Тако у говору подоста су од села поод-  макли. Иву је већ досадео, хтјео би да се  драти; н помисли да је своју дужноет извр-  шио. I'I вруће му је, јер је вјетар попустио,  па сунце пза танкога облака грпје. Опази  да је и другима врућина, особитб дебеломе  начелнику, о чијега је лица зној једнако ка-  пао, а на лицу Његове пресвијетлости опа-  жаше се да _му је досадно и да је од вру-  ћине и умора изнемогао. __За све примјети да господин управитељ једнако_ пде укочш 1о, л потиупој 'i e n , y . u n -   Форма. Т о је наједном удадо у очн и пре-  евпјетломе госаидпиу :  — господине'управи- тељу. можете се откопмати биће вам вруће!   — рече, обратившп се к н»ему. ----Фала ? — одговори он, поздрави uo војнпчку п отпучп свих шест путаца па  ..Flottenrocku“. —  Моа^ете скпнутп п рукавпце. .  . — Фала! — попови он, н скиде са руке  своје бнјеле рукавице, па ns објесп о бал-  чак златне сабље, и — иде укочено папри-  јед, а сабља му цука ио путу. Ив.о. ее чудп  и_дође му да. се . . .  смије,., и погледа у очп  господпна управитеља. Он издржа на око  рав 1шдушно поглед, само што се Иву учнни,  да му очи живље плануше а лице му дође  бљеђе. Иву је све више досадно н тражи на-  h h h  да то жупнику каже, па кад му се но-  глед сужобп са његовим, намигне му у знак,  да-би врпјеме бнло,:_да с'е поврате. Алп се  жупнпк учппп невјешт. У путу иза себе чуше трку живога. Го?  њачп, што су гонилн внно на море, јашећи  на мазгама, враћају се, разигранн омаром и  вином. Господа се натисну уз ивицу пута,  с једне п с друге стране. 4 — Впдпте, какав је то ред господине ’начелнпче! — опази гоеподин управитељ и  погледа на свога старјешину. — Бештије, опијају се, а сутра ће цр-  каватп — одговори начелник... — А камо јш невоља! осмијехне ее пре-  свијетли господин. Па настави:  — Збиља.  овај народ нема реда... Гледајте колико по-  разбацано стијсиа лежи на новоме путу —  н показа прстом на некоје. И не чекајући од-  говора издвоји се из реда, погне се полако,  подиже_један овећи камен, и постави га на  звд ограде, ifa онда бршпе прах са рукавице. — Пресвијетли! видите колики је ови L — јави се господин управитељ; држећ у  руци подигнути камен. — А ови је и већи!  — једва подиже  свога Ивов _  знанац и нрене се под очи ње-  гове иреевијетдости. да га добро види. — Браво !  — Ето да тако свако радп —  опази пресвијетли — цеста би била увијек  чиста. И одмах се обрати господину управн-  тељу, који у тили час постави се но вој-  цичку. — Видите, ваља особиту пажљу по-  нветити тому, да се народ приучи реду .  .  .   За то је био на своме месту господин но-  главар Пахер. — - Гдје је он сада? ако смијем питати — упита госиодин начелник и надода :  то је био вриједан чиновник: он није праштао л  иии-тргати-ЈЦшбу. шш у.. ватвор !  Т ' — У 1>ечу ј(\.. ()п h (>  спгурно ових дана  добити паслов и  карнктер ц. кр. дворскога  савјетника... ч :  — Наслов и карактер дворскога савјет- ?ника!? — понове чиновници, зажмиривши,  мал не истим гласом и с истим нзражајем  удивљења у лицу. —  Да, он то и заслужује! — нотврди  ЕБегова пресвијетлост. Па пошто се сигурно и њему досадило,  и од умора, није му мило, да на упите од-  говара. обрати се одлучно к оној тројици из  села: — Ади грсиодо. можсте се новратити! Иво једва дочека и примаче се, да се  (»простн. — Могли би још мало — умиљава се  господнн жупник. • — Фала! алн не треба. . .  Ми ћемо по-  лако напријед. . .  Дакле господо, још једном Фала! Његова пресвијетлост нружа руку жуп-  нику и Иву, подиже шешир и наклони се  учитељу, и тако се с њиме опрости. Господин жупник хтједе да још једном  у задњи час препоручи за поправак стару  цркву нз млетачка доба, али његова пресви-  јетлост очито уморна, мјесто одговора, лако  се наклони. — Ево m  на растанку, у хитњи се при-  маче Ивов. знанац к Иву — Да ми знаш  адр(ч‘у и  iipvžKn му своју Фиау карту--но- хјетницу, и нагло се одмаче. Иво ногледа  њ у: ,,.Toluiim Кut.šchewicli k. k. StattliaitereJ ј  ujrwfaTomo£i ■ Conceptspraktikant“'. Још једном је поглед°  и —  бацм посјетницу преко пута у випогра — Мени је већ додијадо — репе, кад су  поодмакли... Гладан сам!... — Нпсам нн ја обједовао, па се гшак  осјећам добро —  оиази дум Фране. — Јер се ти нлдаш поправци- цр-кве —-   насмија се PIbo. — И надам се... — Вама је лакоЈ — јави се млади учи-  тељ-j који је цпјелим путем ћутао. — А ја  се љутО'преварио јут-рос у школи... Чули  сте, рекао сам му нехотице: варате се !  Го-  вори и таре зној с лица. — Па! он је погријешио —  опазн Иво- — Све једпо; наљутио се... — Немојте о томе ни говоритп — на-  смија се Иво. -  - — А аа-штоје вама обојици нружио руггу,-  а мешг н-е? изусти с увјерељем узбуђен у-  читељ, и забринут надода: к врагу зашто  је п долазпо. — Ма зар, да сс губи у такове мален-  костл? — зачуди се Иво. — ...Биће у хитшг  да му сс омакло, па вам није пружин руку._ — Е, ко зна?! — сумљиво крене гла-  вом господин жупник. — Зар мп звамо ћуд  онаких људи! — Лако је за вас!  —  рече учитељ —-  но  мене је сигурно забпљежио... Сва тројица нримичу се селу, ћуте и —  зноје се. Иво погледа на сат:  — Већ је  блпзу три у р е !  — рече зловољно. Пред селом прама њима трче на мазгама  другп гоњачи.. Ове онако у трку, веселе се  и кликују. — Достигнуће пресвијетлога — опазп  жупник, забринут. — Нека достигну . .  . Мени их је мило  видити веселе... То ни је све!  — одговори  Иво равнодушно. — Лако је њима!  — потужи се млади  учитељ — бар се никога не боје... —  Пустите!  — неће вас објесити! —  одговори Иво, ради учитеља, чисто озловољен. * Под зиму, за кшнљивих дана, Иво је  ријетко одлазпп у село. Тако састајање еа  Катом бијаше свс то pet>e. а у задње вријеме  посвема ирсстаде. јер брат Катин, Кирило,  заљуб-ивши се у евоју еусједуу.не избиваше  из~села, већ је налазио радње код месни~  посједника. Иво није могао да заборави дјевојку, али  пошто је бпо увјерсн да му јс она једнако наклољепа, задовољаваше -  се, да је види и  да с њоме прозбори неколико ријечи, увијек надајућ се, да ће доћи иригода, да се опет  на само састају. Једнога јутра, угледа је  пред својпм станом. Кате га погледа својим  сјетним погледом, цуним разговора, и —  крене даље. Он се одмах сјети, да му има  нешто да каже, па пође за њом. Дјевојка га дочека на раскршћу, откуд  се у ноље закретало. Часом се гледају, и једно се на друго,  сјетно насмије. — Дшшла сам, д'а вас поздравим, прво  него пођем —  репе она мпрно. — Куд ћеш? — Идем у град, да најдем службу... Не  могу остат у селу. — Шалиш се? Што се догодило? — Ништ-а;  ма даље не могу издржат. ..  Врат се вратио, тупе ме;... вас нима... — Ја ћу доћи кад год хоћеш !... Реци  V само кад!  — навали он. — Већ не можете, тако лако... Зна се у  оелућ.. Брат ме сваки час прикара, говори:  па си хтила да те Марко вазме!... — Ники-  дан нисам га могла поднити, Иа сам млс_од-  гоиорида. да и оп јема младу... А он почео  викати, и хтија ме опет тућ; г ° воР 0 : јв < !   могу ча хоћу, ја сам мухпко!  а ти не смшпј  јееи л -и  чула? .. задавићу те !  - —  Ма ето нико^  гре !  — опази дјевојка. — Не смета!  говори! Није ме за никога  брига... —  Одмакнимо се, а овде ћемо и окиснит  — рече, н пред њим пође нољским путем.  Он иде за њом, и не отвара кишобрана,  премда снпа хладна киша. — Стани, куда ћеш? — јави се он по-  срћућ по ружноме шкрапавоме иуту. Дјевојка се окрете и ногледа г а :  — До-  1}ите за намом, ко зна, кад ћемо се већ  видити... Заклонише се међу вазда, зелене чесмине. — Гледајмо се мало, а ннмамо пуно ври-  мена... Која је ура? Иво извади сат и рече: близу је десет! — Дакле још три .  . . Вапор одлази на једну уру... — А како ћеш у град... Гдје ти је роба?  - — опази он једнако забринут. — Оставила сам робу у вароши, код  једне пријатељице... — Не иди-! рече он смислившн се. — Ко зна хоћеш наћи службу! — Немојте ме одвраћати. .  .  Ча сам од-  лучила, учини ћу. Па настави: И ја сам  размишљала, ма ни друге:  Радим н мучиму  се цили дан. дајс им ча добијем ... ма нека \ ,   нм је благословом-. . . Ну да ме брат туче, /   ако. с ким проговорим, и да му оно двоје [  етари јемају дават поластицу;... то не могу тргшти... Па опет, рече живље:  Нисам ни ја  најгора! —  Поћи ћу у свит, радићу својим  рукама, трудићу, ма ћу бар наћи ко ће ме  цомиловати... — Наћеш, не бој се! — рече он осје-  тившн, да га је последња њена ријеч зицнула. —  I  I hchm  рћава.—колнко ви мксппте —  опази дјевојка. — Истина не могу никцко  жнвити без љубави !  — Никако !  — понови  јаче и прикугш се уз Иву. — Ма_ ето.„_да-  ми је овако, а да. је могуће, не би се нп-  кад од вае одилила, слушала би, радила б'и,  и. били бп.  задовољна .  .  .  Стоје тако држећ  се за руку, п гледају у неки шкрапави иу-  тељак. А киша јсднако дада, поврх глава пм  шушти, а крупне капи циједе се са лишћа  и одмјерено падају преда њих, на плочу,  п није их брига што, расипљућ се, квасе их, Иву наједном до1>с мпсао, да је дјевојкп  потреби од но-ваца. Ilp емишљајући како и  кодико да ј ој понуди. гледа у пусте. огољеле  винограде, које киша. немилосрдно топи;  —  и гледајућ у голе лозе, осјети у себи силну  празннну;... п исзнајућ зашто, учини му се,  да снишљена свота новаца, коју јој мислн  / дат 11,--нревслика ie. -па се застиди сама себе  К и. — трже- сет^— Теби ће требатп новаца l  — рече јој гледајући је што љубазнијеу очи,  i да прикрије забуну. Дјово.јгса обори поглед земљи, и очито се-  — застпди:  — Нисам злто дошда,— промуца. — Знам!  — прекиде је он. — Ма ти  знаш што је свпјет. Ево ти! пову-диДој, из-  вадивши неколико банка, од nex_Mipn£^i,  све што ,је код себе имао. — Бписе -сачуваЈ UHa ће ми толико ? —  зачудн се она, угледавши тојш ко  новаца. Па  га погледа својим сјетпим погледом:  —  зашто  ми толико дајете, и очито — сневесели се. — Узми, молим те! — навалн он, силно  потрееен. — Узми, друго немам, што да ти  дам. .  А дајем ти за нашу љубав, не за друго!....  Љуто би ме уцвијелила, ако не узмеш —  говорп јој он, гласом у чпјем звуку осје-  ћаше се љубав и самнлост; обгрли је u тиска  јој новац у руку. Дјевојгш ее не брашг. алн  нсће новапа. Он једнако наваљује. — Узећу — luamu: стидл.иво је-дну  банку... И то је пу-но!... А кад зарадим, по-.  вратићу вам... зашто да ми ви дајете? Дјевојка се збунила, држи новац у руци,  и гледа преда ce.'^H он се замислио, ћути г   а киша једнако пада, крупне капи с лишћа  одмјерено падају преда ље на плочи, и ра-  .сипљућ се, квасе их... • —  Окиснићемо!  — сјети се она, — Ра-  запш г^нбрелу (кишобран). Обоје скупи ее  испод дишобрана, Он је обгрли око врата.. — Идеш, па ко :;па хоћега ли ме се када  пјетити! — Хоћу !  док жива будем — одговорн  'Она искреио. — Хи_не можеш живјети без човјека! — чисто у бризи изусти он. Дјевојка га погледа, очи им се сукобише,  и ни једио не обори погледа; и учини им  се да им очи горе једнаким пламеном чежње  која их савлађује, и није могуће да јој се  -отму. — Не могу, зашто да вам лажем... Така  је_ у мени крв!  — Па настави искрено:  —  Ма да је могуће. да останем код вас нс би  ван била невирна, а нећу вас нигда забора-  вити... А . и ви ћете наћи драгу!  — преврне  говор и живо га погледа. — Знам да хоћете,  .- а  ча би и чинили без л>убавић — Можбит !  — рече Иво ко за се, и у  исти час осјети сузе у очима. — Можебит! — ионови — , али тебе нећу нигда забора-  вит-н; дах твога иростога живота, твоја бес-  вјесна љубав и наше ноћ^ пратиће ме до  ■смрти; све је то у мени остало... — Ти_.ие плачеш? — иита је, а сузс му  се котрљају низ лвце. — Не могу, а тешко ми је — одговори  она. .  . Немој ви ти плакат-и; опет ћемо се  састати, млади смо!  Оп осети њено/тш први  : нут речено, и доЈје му joni тсже. ^ И ћутке крену натраг. Дјевојка иде прво^  а он за њом. На раскршћу, окрете се она  к њему: — Пољубимо се! — промуца гла-  сом, који очито навјештаваше сузе. — Кате! — јави се Иво, кад се поод-  макла веколико корачаја. Дјевојка се окрене. Он јој се тек при-  мјетно осмијехне и још једном рече:  С Богом! Па гледа за њом... а нодзимња киша  једнако пада... ...У iioliu тога дана. иије.оком тренуо. На махове долазила je она преда њ, у мраку:  осјећа је у кретњама живота, у звуку гласа,  у незаситној чежп.п ока. И чежња за њом  трга га и баца у бчај. А кад би се за час смирио, питаше сам  сеае.; што. је то тако -силно, што ме за њом  вуче! 11 не наре одгови]ш пп утјеле: ни. у  знању, ни у ФилосиФији разних система, ни  у ономе што је у животу видио, Пш-ућаше у се саму сеои да му све то тако ситно из-/^  гледа, пр.ама.-силној .вољи.  за_.њ.ом.^=— з-а бе- свјесним створом, који  иде у свиЈет, да тражи  комад круха. и другога човјека, да с н.нме  наново проживе И цијеле ноћи пролазио  из једне мисли у другу, подавао се снатрењу,  мучио се, и трпио. И у освитку дана, још  није био на чисто што вал.а да р.ади:  По- Ј 4' дати се наново животу. и тако лпјсчнтн  ]mmv - - /(* од-самога- живота. залате, [  илн угушити над- наравном снагом страсти живота и — трпјети?  А .тп cvMu.a ’: 4 која га је увек пратила, није  дала .-да сс :ta. пгто одлучн. А кад је дан  освојио, иАсупцо га у соби поздравило, б и _   му лак п :г е '-;> :и он - ј  е. к стина тугом у души,  али и очитом вољом, да__хе.,-.папово подаде  животу, који све лијечи, изишао из куће на Неколико дана иза I-Сатина одласка добио  је Иво два писма из Амеппке.  Док му их  је  листоноша, пред подне, у уреду уручио, ће и вас наћи ово моје писмо, у липоме  вдрављу као мога најбољега пријатеља .  . .   Простите ча ћу Вам ово писати. м -а— лаг-ао  би Вам, кад би Вам писа, да мс ue. .„.б .о л е,  иоради, ча се ј е догодило од мрје бивше  виреиице. Зна Бог, да ја нисам ничему уз-  рочан. Ја-сам трудио жао пас. п  труди.м. н   мпслпја сам у најгоро.ј мојој ih!bo.i,ii на н.у.  Кад сам тужно писмо штија, било ми је,  Боже прости, ка оне ноћи, кад ми је отад  умра.. Ча ћете, тако је људска слабост!  Пасди сам опс.т се мадо уммрија. и ироми-  •слнја ко зиа је ли м  опа бцдпа крива. мои;е-лоље. j'\č£đ!faccm 'ину-да су јс домаки од пеноље ua ти лаЈ -  \ /   нали. И  доега м н. је у ту.ш мисн ua наша липа миста и у свој тузи никако да их за-  боравим, нп да их се одречем. Мучим се  како Ку чакод зашћедит, да дами се повратити.  Увик кад гледам вапор, ча гре затамо,рас- тужим се, и шаљем поздрав моме липоме  мисту... А звате о.вде. .  нигда ие кнпш, u ие  душе онаки витар као к.од нас, иа сам сто  пути зажелија окисиит, закдонит се и про-  сушпт се. Н нима уоколо ништа зелсд^*, да  знате како је то ружно. Не.ви обикну, а ја  нЖ Ш “ не'"ШгуГ'б-бЖШу- п  без огп.а и.без  виr t O f Сш ТГцј)  1у5еГ ‘ ча наше мало се.чо јема.  Вп I .v.t c. vu: ...смпјат. вад вам речем, да с.ам  сто иутп, кад су ми се очи зеленида заже-  ' лпле. знжелија-иавоњат.,_се мажуране. кадуље.  *i i другога нашега цвнћа, п свакаки трав. А  - пишу мп да луда младост. све више бижи од тамо... Је, ваља рећи по душп, лашје се  овде добије солло.  ма ннма нп овлс обисепп J   ко,лачп. а многи ча је овамо доша, каје се  п иовратија бп се да јема с чим; и оиет би  бија задовољан радит своја запушћена поља  и впнограде, ча роду наша здрава и крилна  вина, Сада Вам ппшем једну пову. Сестра \   Магија заручила се и шаље Вам од тога ^  глас. Тако је хтпја н.сп заручнпк, а' иијс /  било ■ '  ни лако се овде мнози и о -/ господе. >  Поздравите Вашега оца mjop Луку; да  му је на свему з>ала; нека да матери чајој  је потриба, биће поттено намирен. Поздра-  вите сву вашу Фамилју, а и моју матер,  ако ди у путу сритите; и поздравите све 7  који за ме упитају. С Богом, сто пути с Богом! Ваш вирни пријатељ Јуре... Иво дочита, и — замисли се, а , млсаа  му пође далеко нреко мора . . .  Па онда са  стола узме друго писмо, отвори га и загледа  се у велика слова, на широкоме дебеломе  папиру. На први мах и не разабере Мари-  јино име, ни о чему се ради. Тек разгле-  давши добро увиди, да је то на шпањол-  скоме језику вијест, о Маријиној зар-уџбп.  JL  како м у с е  мисао већ налазила далеко  иреко мора уобрази ^  себи Марију накићену  као тоелођу, сасма д } )’ укчи]у рд__оне" нросто-  душне Марије. И помисливши на њена не-  позната му заручппка. до]>е му силом, пред  очи Американац пз. еела, и у тилн час сне-  весели с с ; и чисто осјетн, да у н>ему  Јгрне једна с.татка уеиомена. Па као да хоће  да допунп празнину, опет му дође ва памет  .[урс :  .њега замисли исто онаковњ.какова га  ie нашао. кад се први пут са свеучилишта  шовратио... И обиђе га слатко, милије и е £i - ј пскреном љубављу, мпсао му пође далеко  нреко мора, да поздравп свога доброга друга. Ијае-.лтж-е- дд— сјсдн, већ пође к прозору  ii гледа, у натуштени зимск-и дан. У уреду  пе.ма ннкога, осим.љега и старога дпурнпсте,  који једнако преппсује. Кад му додпја гле-  датп напоље, онако снатрећ паде му поглед  на њ. Часом бесвјесно блене у његово бо-   рама смежурано лице. Стари кад је осјетио  поглед на себи, обикао, љубазно се насмије.  Иво се трже из снатрења, и гледајући га у  очп, ушпи му се да се у њима одразуЈе/:'  цијела судбпна, његова. живота:  Оне изму-  чене кратковидне очи бацале су из себе  тек тнњајуће пламичке, који су се могли  сваки час угасити. .  . П а т лелајућ их уобра-  зи себе. као нигда досле, устарости: Живот  ће посрнути, снага пасти, а вјечита неза-  ситна чежња до смрти мориће га! — Отпочините мало!  — јави се староме. — Не.могу, мирам дапас свршити!  —  одговори он, не подижућ већ очнју, као да  је са првашњим осмпјехон извршио своју  дужност. — А н + !Ј с вам досадно тако цп.јели-дап... — Оставите!  — молим вас. Ето, учини- листе ме да погријешим!  — рече стрпљиво,  узме гуму, нагне се помњиво, и стаде трти  по исписаној хартијп. е К љ и г е  М а т и ц е  Српеке. 10. j'V C '  / fvjtiDie' ; ^ u d ^ n r .  .  . По подне тога лана шехаше.Иво. i.io  обади са агентом Рипнћем. Одовасто зимње  небо пријетидо је кигаом, из нродора чуо се  шум мора, а у дуци шкрипаде су бродмце  и на махове Фијукнуо би вјетар кроз па  тегнуте конопе јарбора, и потјерао бродове  све до бдизу краја. Наједном,_ЈС.мијућп се јога  из даљега. нрнђе к њима ^октор. — Јесте ди читадп у новпиама? Па п не-  чекајући одговора једпако се души од сми- ^јеха, п најпосдије испрпкндано приповједп, к д Ј Ш - ш - 9 в и ш ^ ј в . в њ а ^ ^ а — ји _ ц |)-к ..в а м а ..-г-ер-њ е г  а п .доњега- с<'да, на острву, на вдадпн пред-  »  дог, из^државгшх ср-едстав;ц- дар-овато-: првој  један свечани провијал, а другој мисал, у  сребро оковатт. Што се пак тиче ноправка  цркве у горњему селу да ће се по могућно-  сти провиднти, након редовитих службених  извида. — — - Прочитајте, молим вас!  — навал>ује  доктор, то ie. по _прсллогу Његове дресвп-  јетлости, иза онога службешша— путовања—  У  економске сврхе. да. се-стане нз пут исе-  ^ливањ уТ — А -иО Д -& у- 11Утеви. иоњз. ед ж т д ш Н - - ! —   јави се е огорн.е&ем Иво. .  . T<v-jcЈ ј ј ј Г п м ■лцшддји !  Баш јанас__до.б!ао—еам ..ппемо o;i једпога мог;ПcvMjeinlnunrna. Ппше, да ппјо  ни јтамо добро,. а .ови паши ce.te, ко лудп . ..  а гага.а д.а селе !  .  .  . — Да што ће овдје поцркнути од гла-  ди!  . . .  Ималп бп сви ићи!  — јетко рече  агенат Рипић, и наставп: — Вјерујте ми,  бољекућпжаам се пп надао; но се чудим,  што не даро 1!апк- и које звоноГла~се 'б~бљ е  чује, кад онет дође један од оних велпких... Н  ека, Јгека иду!  б.иће uap тамо ј-адн-мци  с-ити! А нама амо како Бог д а ! —  Р1_јж_идш! —  јдвж.-с.е—дш-г.тор. — Јопт два-три дапа, па aadio! —  А ка.чо ћеш? — уннта Иво. — Ето, на — пажестн се доктор. .  .  . Камо ћ у !  ? Зар ја питам кога шго ради, п  камо ће!... смијућисе ножури, да и другоме ту веоа,у виЈест!