Снег веје. Од ветра и олује ни трага ни гласа, а снежне пахуљице, као бели лептирићи, веју над замрзлим поточићима, снежним удољицама и плећатим Рудником, који се и не распознаје од густе вејавице. Нека необична тишина полегла на све стране, па ти се чини да и она с паперастом белином веје одозго. Не чује се ни жива душа. Лескова честа украј пута повила гранчице под снежним теретом, па се љуља с ненадна лепршања малене зебе, што је слетела на гранчицу, извила кљунић и гледа како промичу крупне лептирасте пахуљице, повијају се тамо амо и нечујно падају на земљу. Малена зебица тек жмирне сићушним очицама, кад јој по који пахуљак надне па кљунић, па затресе главицом да га уклони. Само из далеких заселака допире нејасно кукурекање, те напомиње промену, али и оно ишчезава у немој тишини. Одједаред се зачу из даљине женска запевка. Зеба изви главицу оној страни, узнемирено залепрша, затрепта криоцима и одлете, а са занихане се гранчице стресе снежни терет на земљу. Она запевка час о час умукне, да мало после још јасније одјекне преко шумарака и узане удољице, што између горских повијараца слази манастиру Моравцима. Не постаја мало, а кроз снежну белину зацрне гомила људи и жена. Гологлави газе по завејаној путањи, за сељачким саонама, у које су упрегнута два ситна, мршава вочића. У саонама је мртвачки сандук, уз који је прислоњена грубо истесана крстача. Уз вочиће гази гологлав младић, оборене главе, те их води. За саонама ступа гомила гологлавих људи и жена, а међу њима омалена старица, која из гласа нариче за самртником. Две је жене воде под мишке, а она изнемогла, као сломљена, клеца за саонама. Тупи јеци дрвенога клепала, које замењује звона, тужно одјекују над спроводом, који побожно и полако ступа напред. Пред маленом црквом засташе мало, те четворица њих примише из саона сандук с покојником и пођоше за младићем, који понесе крстачу, газећи по дебеломе слоју снега, ка ископаној раци, што ниже цркве зјапи. За крстачом ступа калуђер у епитрахиљу. Носиоци спустише сандук крај раке и калуђер започе опело, прекађујући самртника и пратиоце тамњаном, што се пушио из земљана сасуда. За овим изли преко целога самртника у виду крста вино и уље, отпоја „Вечнаја памјат“ и даде знак да се сандук заклопи и спусти у гроб.  Сад пратиоци начинише тесан круг око сандука, над који се наднесе старица, па, јаукнувши што је грло доноси, поче нарицати. Нема очију, које не би заплакале, слушајући оно сетно нарицање, што га српска сељанка над телом умрла сина извија. То није само јаук, што се час о час разлеже по долинама и брдима, то је песма раздерана срца, препуњена тугом и болом, што се као широки, невидовни талас разлива по зраку, трепери по сухоме грању, које се лагано ниха и суморним шуштањем уплеће у запевку, па се отуда, као сетан шум, узноси даље, тихо се доима људске душе, а срце ни само не зна, како заплива у ове таласе, тоне, губи се, нестаје га и грца у општој тузи. Тепање мајчино, која, обливена сузама, мисли да ће пробудити усахнуле очи јауком, што од времена на време прекида сетну мелодију, разлеже се по гори и дољи. Гомила пратилаца, оборених глава, слуша мајчину запевку, а када одјекну последњи стих нарицања, кад мајка јаукну: „Што си ми се понео, сине? Јеси ли загрлио браћу? Јеси ли им казао, како мајка не суши очију?“ замаглише и најтврђе очи. Жене ударише у гласно јецање, а људи окретоше лица у страну и почеше отирати рукама маглу, што их засењаваше. Милоје, њезин син, што је водио вочиће, згужвао фес у клупче, па њиме затискује уста, да не би заплакао. Али кад мајка врисну: „Сине, буд’ мајку остави, што брата не пожали!“ њему  грунуше сузе, грунуше као набујали поток, коме је устава сметала, да се на све стране разлије. „Јаох, брато!“ јаукну и паде на лешину братовљеву, зарони лице на груди покојникове и силно зајеца. Старица такођер врисну, па обема рукама загрли жива и мртва сина. Жене прискочише и почеше је дизати. У томе часу ступи у гомилу игуман, који је из своје ћелије изашао, застаде мало пред жалосним опраштањем, па онда такну руком старицу: — Немој, Анђо, немој! Не ваља вређати Бога! — Није од Бога, оче духовниче! — јекну старица, а отима се од жена, што је од мртваца одвојише. — Крвници га сатрше! — А ти бар погледај на ово, што ти је живо, не коби њега. Које због изнемоглости, а које и са речи игуманових, старица се мало утиша. Стојећи над сином, само је тихо јецала, а сузе јој једна за другом капаху на снег. Још један последњи јаук, што се оте, разлеже се кроз снежну вејавицу, па се изгуби под облаке. Над свежом земљицом узвишене хумке вејао је крупан снег и облагао је својом белином. Анђу су узеле жене међу се, па су пошле напред, тешећи је да не запева. Милоје, који је стајао још украј гроба, бленуо је несвесно и немо у дрвену крстачу, на којој виси пешкир, последња милошта мајчина срца. — Хајде, Милоје, хајде; није добро стајати овде, — рече игуман, и сам потресен, па поведе Милоја. Овај без икаква одупирања пође, пусти се да га воде како му драго. Један средовечан сељак издвоји се из гомиле, скиде фес и приђе игумановој руци: — Хаџи-духовниче, пођи и ти с нама? — Бог нека се смилује души покојниковој! — одговори игуман. — Ето вам оца законоше, он нека иде, а ја шта ћу вам? — Велим, лакнуће и оној старој души, ако и тебе види на даћи. — Е, мој Рупићу, — уздахну игуман. — тешко и њојзи и мени! Нити ће она дахнути, докле год буде гледала три синовња гроба, ни ја, гледајући деветнаест укинутих глава, што их скиде небратска мржња. Рупић заћута. — А ти ме још зовеш тамо! Јадна децо,— продужи игуман више за се. — Ето, шта чините. Искрвисте се, потуристе образ и веру, па ме опет зовете за софру, да једем и пијем самртну онима што још живе. Не могу! Не могу! — рече, а натуштен му поглед севаше плахо. — Зар да слушам, како за главу убијенога спремате освету другој, братској глави? Ма да ове речи нису ни мало годиле сељацима, који стајаху смерно, оборених глава, они му не одговорише ни речи. Једини Рупић као да је смишљао, како да му одговори, а да га не увреди. — Истина је, хаџи-духовниче, грешно је клати се, али зар Гагићи нису први започели крв, и може ли бити брату да не освети брата? Лако је теби, ти и не знаш шта су то деца; али нама, оној ојађеној мајци, ономе брату, што пишти као соко поломљених крила! Муњевит игуманов поглед пресече му реч. Рупић ућута. Игуман га посматраше мрким погледом, а у томе се погледу опажао унутарњи бол и горчина, што га распиње, али му и не да да одговори. Он је добро осећао, да је сва ова гомила занета једном истом мишљу, коју сад баш изусти Рупић, и да му је узалуд трошити речи. Само дубоко уздахну и оде из гомиле, која стајаше око њега. — Шта ти би, Рупићу, те га расрди? — Е, већ ми дође довде! Откако га памтим, окупио једно те једно, да се миримо, и бар да је с ким, него са оним крвницима. Јок, вала! Можете се измирити сви, али ја нећу. Зар да осрамотим оне гробове? Хеј, море, докле год човек гледа на синовљи гроб, а змија на одсечен реп, дотле им нема мира. — Нема, Бога ми! — одговорише сељаци, махом рођаци и пријатељи покојног Станковића, а беше им доста већ и она запевка, а камо ли овако оштар говор Милојева ујака Рупића. Сељаци изађоше из гробља, па се изгубише у белини, што се стуштила и густо веје и закрива још свеже трагове пратилачких стопа. То је био спровод Стојана Станковића из сеоцета Мораваца. Породица Станковића остала је пре пет година само на четворици брата и мајци. Кућа им је била још из давнина виђена у овоме и околним селима, са успомене коју оставише њихови стари за ратовања принца Јевђенија. Они су се борили против Турака на утоку Граца у Колубару. Ту, на једном избрешку, дизала се кула Витковића. Под том кулом погибоше четири брата Станковића, а пети, борећи се уза свога војводу, Јефту Витковића, који брањаше лешину свога брата Јована, погибе с војводом у Ваљеву, 1718. Поштовање према јуначкој браћи пренеше сељаци и на кућу Станковића, те је тако за непуних стотину година сва кућа уживала у околини увек лепо првенство. Али се једнога дана догоди нешто, што унесе несрећу у кућу Станковића, а из ње у Моравце и осталих седам манастирских нурија. На шест година пре овога спровода, баш о манастирској слави, искупи се око цркве народ из Липња, Пољанице, Козења, Ивановца, Бранчића, Гукоша и Дића. У то доба између Станковића и Гагића из Дића било је неке распре због синора. Кметови су пресудили ствар, али на штету Станковића, а то је Станковиће толико увредило, да се завадише с Гагићима. На самоме сабору, кад се међу људима случајно сукобише, почеше се пецкати, докле се најстарији брат  Станковића, Младен, не залете, дохвати Петра Гагића за гушу и обори на земљу. Млађи Гагић, који се прогурао кроз светину, што се беше слегла да их развади, да избави брата, удари Станковића ножем, те се овај на месту сруши. Убицу предадоше кметови субаши, аги Џинићу, који је с неколико гаваза седео на манастирском чардаку и мотрио на ред, а овај га посла везана у Ваљево, кадији. Баш се у то доба био вратио и игуман Ђера с хаџилука. Кад је видео, како између две највиђеније куће паде крв, покуша да измири завађене. Наговарао је Станковиће, да опросте крв, али које њихов ујак Рупић, које ага Џинић, а овај једва беше дочекао да се виђене куће покавже, учини, те Хаџи-Ђерино мирење не успе никако. После неколико дана Станковићи испише пред кадијом самртну чашу, те тако Турци погубише млађега Гагића. И тиме се заврже крвна освета. За мало па се њоме отрова и осталих осам села око манастира. Субаша, ага Џинић, имао је одсада пуне руке посла. За ових пет година намирило се деветнаест глава; од Станковића оста само још најмлађи, Милоје, а од Гагића их изгибе четворо, и остала су још два брата и сестра Смиља. Милојева брата Милана, кога сад баш сахранише, нашли су испод Мораваца, на обали Љига, убијена, па, и ако нису знали ко га је убио, у Моравцима су сви као у воску тврдили да је убица из куће Гагићеве. Тако је стајало до овога догађаја, 4. новембра 1803. год. 2. Тешко замишљен уђе Хаџи-Ђера у своју ћелију. Његово бледо лице с кратком проседом брадом и задубљеним погледом, који чисто продире у душу кад погледа, дошло је овога пута блеђе. Колико су га год дирнуле Рупићеве речи, толико га је дирала и помисао, да је све доцкан. Већ је пуних пет година како све чини да измири завађену паству, па узаман. Крвна освета укоренила се и замрежила села да је више ништа не може ишчупати из срца овога народа: ни кнезови, на које Турци силно подозревају, ни калуђери, ни он, коме, као пастиру своме, одаваху сваку пошту, али га у овој прилици никад не послушаше. То је Хаџи-Ђери тешко падало. Нелагодно осећање будило се у њему, кад се раставио од ових људи. Онај Рупићев одговор („Лако је теби, ти немаш деце!“) порази га сасвим. Потајни немир напомињао му је, да се још није све свршило, и да за овим гробом има још један да се ископа. И та га помисао толико узнемири, да је почео зепсти од неизвесне слутње. Дође му тешко, што одби Рупићев позив, те не оде онамо, где се сада у покој душе убијенога скупљају на даћу, па да и на томе месту покуша да их измири. Али како? Зар није све радио, што се могло радити, па кад није могао код прве и друге главе прекинути  заваду, зар ће је утишати сад, код деветнаесте? Жеља и сумња сукобиле су се у његовој души као супротни таласи, што су запљускивали то амо то тамо. Тако узрујан стајао је Хаџи-Ђера пред решметом мрачне ћелије и расејано гледао у густу вејавицу; која никако не престаје. У ћелији и тамо напољу влада необична тишина, која нимало не одговара његову расположењу. У овоме часу било би му милије, да чује ма какав тресак или олују, која би се свихорила са оном буром што је у њему, па, ломећи стење и љуљајући грмове из корена, однела га заједно са овом црквицом далеко, далеко из котлине ових мрачних и суморних гора, што се надвијају над манастиром. — Тешки дани! — уздахну игуман и промаче шаком преко висока чела и густе, још црне косе, у којој се тек гдегде опажала по која сребрнкаста влас, што напомињаше више тежак живот него ли старост, преко чијега прага још није прекорачио. Још свеже, али суморно и мрачно лице, уоквирено кратком брадом и са очима, из којих је била нека необична мрачна дубина, а уз то испупчене јагодице, изражавале су одлучност и вољу, која нерадо застаје пред уставом. До првих дана ове распре сељаци су га поштовали и волели, али откада се заметну крв, почеше га избегавати, ма да је оно поштовање остало као и пре у пуној целини. Плашили су се његових речи и онога погледа. Он је опажао  ову промену, па, ма да је знао и откуда потиче, двојином је више утицао да измири закрвљена села. Али све узаман. Страсти су биле јаче од разлога, и завађени почеше још већма избегавати и клонити се свога игумана, само да не слушају оно што им говори. Од дана до дан и Хаџи-Ђера је бивао све усамљенији. Само о празницима и када би који болан дошао, да потражи лека у молитви, он би се виђао са сељацима. А то га је тиштало и горко и љуто; то га је тако пекло, да је често зажелео, да га већ једном нестане из овога пакла, где с једне стране дахијске крвопије робе и сатиру сиротни народ, а с друге тај исти народ и сам се међу собом сатире. И та му горчина постајаше све тежа и тежа, јер не имађаше никога да му се пожали. Турци су пазили на сваки корак његов, те се и сам морао клонити Ваљева и кнезова, само да се не посумња е с њима шурује. Једном речи, живео је у своме манастиру као заточеник. А тај заточенички живот био је још тежи ове зиме, кад насташе сметови и кад вуци почеше силазити с гора у долине и по завејаним путевима. Сад није могао отићи ни до Боговађе, где је бар наилазио на једно топло и искрено срце, старога Хаџи-Рувима, пред ким се могао сит изјадати, па чак и заплакати на ову невољу. И ово се осећање усугубило данас, после Станковићева укопа. Гледајући кроз решме у густу вејавицу, Хаџи-Ђера је покушавао   да бар за који часак заборави на ову садашњост, па се вину мислима чак онамо, у Свету Земљу, где је пре пет година као поклоник ходио. У успомени му изађе онај пут, што кривуда од горе Мар—Илије Давидовој пећини и јаслима, у којима се родио младенац, који нам донесе љубав. Између високих палма ступа он са осталим поклоницима, и ено га већ пред оним јаслима, али и онде одједном зачу запевку мајке, што нариче за убијеним сином. Он брзо зажмури, да одбије од себе ову помисао, али мисао беше овога пута много снажнија од његове воље. Као муња суну она натраг и слете Станковићеву гробу. Са овога гроба угледа, како се све већма и већма помаља страшна сабласт с пакленим очима и крвавим чељустима, како је опружила сухе руке с дугачким кукастим ноктима, па хода кроза села, шклоца и тражи још које материнско срце, да их зарони у њ, да га ишчупа и прождере. Хаџи-Ђера се стресе, брзо навуче ћурак преко мантије и похита из ћелије. Тек што је завио за један шумарак, око кога обилази пут што води Љигу, кад чу топот, а одмах за тим опази у снежној вејавици неког коњаника. Коњаник је јахао на малену коњићу. На њему су сукнене чакшире тамне боје, притегнуте око танког паса шареним тканицама. За појасом, из кожна силава, вири бакарна јабука од кубурњака. На плећима му таман гуњац до појаса, са широким скутима, а испод њега на прсима копоран тамно плаве чохе, опточен   црним гајтаном. На ногама шаренице, око њих испреплетани кајиши од опанака, а на глави алев фес, омотан белим пешкиром, те тако чува чело, избријани потиљак и врат, низ који чак од темена слази подужи курјук косе сплетен у плетеницу. Коњанику је могло бити на тридесет година. Кад угледа игумана, скочи с коња и, придржавајући га за вођице, пође му пешке у сусрет. Широка плећа и врло танак пас давали су овој прилици неки поносан израз, а томе су још више одговарале кестењасте очи и дугуљасто, чисто избријано лице са умереним носом, испод кога су се пружила два дуга смеђа брка, која му на рамена падаху. — Ако Бог да, Гагићу? — ослови га игуман, кад му се приближи. — Благослови, оче! — одговори коњаник, принесе шаку челу, а за тим је спусти на груди, па, тако држећи је на прсима, саже се и целива руку игуманову. — Бог благословио! А откуда? —- Па, — одговори питани, — из Ваљева. — Добро те наврати амо. Мишљах и сам да те потражим. Хајд’мо. И Хаџи-Ђера се окрете назад. На дворишту изађе манастирски искушеник, целива игумана у руку и прихвати коња из руку Гагићевих, те га одведе у коњушницу. — Па, Гагићу, које ми добро доносиш? запита Хаџи-Ђера, кад седоше у ћелији према распаљеноме мангалу.   — Бој се, оче игумане, као да није све у своме реду. Долазим ти од кнеза Алексе, а био сам и код муселима. Тамо у касаби као да се нешто мути. Кнез Алекса те је много поздравио и поручио, да склониш Хаџп-Рувима, те да се што пре уклопи из Боговађе, јер Турци много сумњају на њега због некаквог бунтовничког писма, што су га ухватили. — А што он сам не поручи Хаџи-Рувиму? — Поручио му је једаред, али му је Хаџија одговорио: „Сад нека бега Алекса, а ја нећу више. Не зна, вели он, како је то потуцати се по туђини“. — Тако и јесте! Алекса добро зна, да оно писмо није писао Рувим, а зна и то, ко га је писао; па што је онда потворио Турцима на Рувима. Мислио је, да ће Хаџија вековати у Светој Гори; па сада, ето белаја! — А муселим опет разбира о теби. — О мени? — запита Хаџи-Ђера, и његов изразити поглед чисто зарони у дубину душе Гагићеве. — Распитује, шта радиш овде у манастиру, налазиш ли се с Хаџи-Рувимом и састајеш ли се са оборкнезом Бирчанином? Хаџи-Ђера замишљено пропушта између прстију зрно по зрно својих бројаница. Претурао је по памети, зашто ли то муселим распитује. И ма да није могао пронаћи дубљих разлога, ипак га је узнемиривала помисао, да муселим није то питао тек онако, разговора ради.   — А није ти још што напоменуо? — Није, већ ако не разбира зато, што се по касаби зуцка, као да оборкнез неће више да купи хараче. Вели, да је поручио Фочићу, како сиротиња не може више да плаћа. — Црни дани! — уздахну Хаџи-Ђера. — Знају Турци, да им ни Бирчанин ни Алекса не могу ништа, докле год се ви сами давите међу собом. Знају, мој Гагићу, само што не знате ви, који потуристе образ, пљунусте на крст, па се кољете као сатанска деца. На овај прекор Гагић обори очи и поче дланом трљати преко колена, као човек, који се збунио ненадним обртом разговора. — Тако ти је то. — продужи игуман и замишљено џаркаше по ражарену мангалу. — Жалимо на горку судбину, кукамо за изгубљеном слободом и проклињемо издајника Вука, а ми, ево, издајемо самога Христа. Зовемо се браћа, крстимо се Христовим знамењем, а газимо све оно, чиме нас је запојио и ради чега је на крсту пострадао. Тамно руменило све се више осипало по његову лицу, а очи добише чудновату плахост. Отури машице, којима џараше ватру, скочи и узбуђено поче ходати по ћелији. — Христијани, па се кољу! није ли тако, Гагићу? Ено тамо деветнаестог гроба, још је свеж! Знаш ли кога Рупић криви за ово убиство? — Знам, — одговори Гагић, — али он лаже! Из моје куће није нико то учинио.   — Ни поручио? — запита игуман и оштро погледа у очи Гагићу. — Ни поручио. — Велиш ли? — Оне ми цркве, хаџи-духовниче, овако је, како ја кажем. Нама је свима додијао овакав живот. Презам од Турчина, од комшије, од брата; презам чак и од своје сенке. Можда је грешно, што ти велим, али тако ми ове светиње, родио бих се наново, када би већ једном нестало тога Рупића. Да није њега и онога субаше, чини ми се све би се смирило. Нека потајна радост севну у очима игумановим. После пет година то је била прва реч о измирењу, коју је чуо из уста своје пастве, и њему се учини да је ово онај камен темељац, на коме би му ваљало дизати своју цркву. Он не оклеваше. — Ваља да се измирите баш ви, Гагићи, Рупићи и Станковићи. Ви сте и закрвили села. — Тако је, хаџи-духовниче; али, бој се, то ћеш тешко успети. Рупић није од тога соја. — Мораће, мораће! Ово се више не може поднети. И Рупић и сви његови ваља да чују зарана баш из твојих уста, да ниси крив смрти Милановој. Грехота је чекати још коју жртву. Гагић сумњиво одмахну главом, али не одговори ништа. Хаџи-Ђера позва искушеника и посла га Рупићу, да га одмах позове. Мада је Гагић желео, да се прекине распра, ипак се узнемири. Беше му непријатно, кад помисли да   ће се после толикогодишњега избегавања опет погледати. Две крвничке куће, што се тако мрзе и једна другу сатиру, да се наново састану! Да је ма ко други овако покушао, он би одлучно одбио, не би пристао, да баш од њега потекне измирење, али замерити се игуману, па још хаџији, из чије руке прима свето причешће, из чијих уста oчекује опроштај на исповести, био би највећи грех. Зато се није ни усудио да се утече у његову реч, ма да му се смркло пред очима на помисао, шта ће од срамоте, ако Рупић одбије понуду. Не прође ни пола сахата, а на ћелијска врата неко закуца. На прагу се појави Рупић. Кад угледа Гагића, који га у томе часу испод очију промери, он за часак заста, а преко широка лица пређе га бледило. Игуман се поздрави с њим и понуди га да седне. Ма да је Рунића овај састанак немило такнуо, он ипак седе према Гагићу. Као и овоме, тако је и њему за силавом просијавала јабука од пиштоља. — Сви су ћутали. — Ти си ме звао, хаџи-духовниче? — рече Рупић, а глас му чисто дрхти с потајна узбуђења. — Јесам, Рупићу; звао као и овога овде, као слуга Христов, који ће за све вас тамо одговарати. — Па... посао ме чека... Тек само допадох, да чујем, — одговори Рупић, гледајући косо у страну.   — И ово је посао, зашта те дозвах под кров ове светиње. Пре него ли пођем онамо, пред онога који ће нам свима судити, хоћу да вас саставим, да се погледате очи у очи, да сазнам ко уби Милана. — Зато ме ниси морао звати. Ето ти тога, нека ти он каже. — Ни ја, нити ико од мојих! — одговори Гагић. — Смем се заклети. Рупић плану и као помаман скочи с троножице. Од силног узбуђења тресле су му се уснице. Очевидно се опажало како се савлађује. Окрете се игуману: — Зато си ме звао? — Јесте, Рупићу, зато, да из његових уста чујеш; и зато, да вас кумим и преклињем: престаните једном с том крвљу! Зар се не бојите Бога? Зашто каљате образ и име? Или можете још и помишљати, да ће вам помоћи онај крст, што га мећете на себе том руком, којом се убијате? Ето тебе Рупића, а ето и Гагића. Завадили сте се ради једне ситнице и пролили сте крв, па вам је и то мало било. Нисте се смирили, докле у вашу крвну распру не увукосте и осам села, да се заваде, искрве и сатиру. Нисте ли ви Срби, браћа, христијани? Не страдате ли сви од једне невоље? Пa што се кољете, за име Божје, што? Обојица су ћутали, докле је Хаџи-Ђера говорио. Гагић седи, а Рупић стоји и јетким погледом стреља то амо то тамо. А када он заста, Рупић се окрете и пође вратима.   — Куда, Рупићу? — запита Хаџи-Ђера и стаде пред излаз. — Кући, хаџи-духовниче. — Још не, докле не свршимо овде. Ево Гагића. Он жели, да се измири. —Они су и започели. — Па смо и платили сви добро! — одговори Гагић, и сам узбуђен уста са свога седишта. — Не, Гагићу, нисмо сви платили. Наплатићемо се тек онда, кад поткусуримо последњом главом Гагића. — Вала нећеш, Рупићу! — плану Гагић и пљесну руком по тепелуку пиштоља. — Захвали се овоме хаџи-духовнику, што сам пристао да те позове. А то знај: за сваку главу Гагића пашће три ваше! — Гагићу, Рупићу! — викну игуман и покуша да их утиша. Али Рупић већ није слушао ништа. Силним покретом изађе из ћелије, тресну врата за собом и за мало па се изгуби у снежној вејавици. Као скамењен оста Хаџи-Ђера, немо гледајући за одлазником, па, тек кад Гагић приступи и такну се његова скута, он се као иза сна покрену. — Опрости, оче, и збогом. — Куда ћеш? — запита игуман. — Па, кући... Ето, видео си... — Да се кољете наново? — Да бранимо своје главе.   Игуман не одговори ништа, даде руку, коју Гагић целива, мало за тим виде га, како на своме коњићу промаче испод прозора и изгуби се у оној вејавици. Густ се мрак навуче на очи игуманове. Он се обазре по ћелији, па кад осети да је сам, дохвати се обема рукама за косе и, дубоко уздахнувши, седе на једну троножицу, налакти главу о колена, па укочено, готово несвесно, гледаше у жеравице, по којима се већ у велико хватао магличасти пухор. Лак сумрачак већ се почео хватати по разасутим шумарцима и брдима, кад се искупише тужне званице, рођаци и пријатељи покојникови у кућу Станковића, на даћу. У пространој кући, према нискоме огњишту, на коме пуцкарају подебеле гламње, постављена је дугачка, приземна трпеза. Неколико се жена ужурбало и ради око огњишта, с кога пламти румена светлост то јаче то слабије, те обасјава трпезу и госте, који су већ поседали око трпезе. У челу седи калуђер, њему с десна Рупић, а лево Милоје — оборене главе. А даље, по реду, остали пријатељи. Сви су растужени и ћуте, као да се плаше да се не изгуби оно тихо јецање, што се по који пут чује из суседна вајата. Онде су мати и покојникова удовица, са осталим женама, које се нађоше па жалост. Пред сваким, за трпезом, стоји по једна дрвена зделица с дрвеном кашиком, а покрај ње по један бео хлепчић, мало већи од  поскурице, намењен као подушје покојнику. Кад редаре спустише на трпезу јела, припалише пред сваким лепчићем по једну воштану свећицу, а калуђер узе цреп са жаром, на коме се пушио тамњан, прекрсти се, очита кратку молитву за покој душе, обиђе целу трпезу, прекади људе, хлебове и јела, па се врати па своје место. Пре него што ће почети да вечерају, једна од жена поче износити из вајата торбу по торбу, у којима беху разна јестива и пића, што су гости донели на даћу за покој душе. Један од сељака прихваташе торбу, па, тако редом приказиваше гостима, шта је ко донео. — Наш кум, Илија Мратић, — рече приказивач и подиже једну погачу и чутуру, — донео је ову погачу и чутуру вина, домаћину на жалост; да Бог да да му се врати на радост! — Да Бог да! — одговорише лагано сви, што седе око трпезе, оборених глава и ћутећи слушају приказе. — Наш пријатељ, Станојло Милетин, донео је печено пиле и пљоску ракије, домаћину на жалост; да Бог да да му се врати на радост. — Да Бог да! — одазваше се лагано сви. Тако је приказивач редом приказивао, а када већ дође до последњих дарова, отворише се врата па вајату и на њима се указа мајка покојникова, расплетених коса и порушена од бола; за њом, тако исто расплетена и сва уплакана, снаха њезина, удовица покојникова, Станојка, лепо развијена, стасита и пуначка жена, придржавала   је свекрву. А за њом изађоше још три жене из комшилука. Докле је приказивач говорио, старица је стајала поред њега, слушала и тихо ронила сузе, а кад званице на последњи приказ одговорише: „Да Бог да!“, подбочи се рукама о појас, главу изви мало на десно раме, па тако започе обилазити око трпезе. Лагано и из почетка тихо, готово јецајући, а за тим све гласније и гласније, поче нарицати, док се тужна песма не разлеже и одјекну далеко ван села: Мајчина туга набрајала је тако редом; питала га: је ли му тешка земљица, је ли му хладно у немилој постељи и како је нашао браћу? За све време званице су оборених глава и немо слушале ову тугу. Многима се у грлу купило, а неколико њих утрше сузу, што се из ока крунила. Милоје је као дете јецао, а Рупић, мрк и сав позеленео, тек би по који пут махнуо шаком преко бркова. Кад је њезино јадиковање доспело до врхунца, прихватише жене и њу и Станојку, почеше их тешити и ућуткивати, па их одведоше у вајат. Тек се сада, после овакога помена, почеше  гости прихватати и вечерати. До сада се само ћутало, а сад се већ по мало заче разговор, који се врзао око покојника и његових убилаца. Али док је год калуђер седео међу њима, разговор је текао овлаш, више о успоменама из покојникова живота. Тек кад овај оде, разговор узе сасвим други ток. Рупић је причао, како је јуче по подне ага Џинић звао Милана, те га опоменуо, да се причува, јер је сазнао, да му се спрема заседа. И Милан је обећао; после тога је отишао послом до ливаде на вису, па се и не врати. Тек пред вече дотрчаше неке жене, лелечући, и јавише, како су њихови људи нашли у једној лески код Љига Милана свега у крви, па не прође много, стигоше и људи, носећи на саонама убијенога. Ко га уби и кад, не зна се. Ага Џинић је затворио неколицину људи, на које сумња. Али правога убицу још не нађоше. — Неће ми измаћи, — утаче се Милоје и шкрипну зубима. — Наћи ћу га већ, па макар морао ноктима земљу раскопавати. — И треба! Коме и приличи више светити брата, ако не брату, — одазва се Мратић, кум Станковића, онизак и сед сељак. — Па ни ми нећемо седети скрштених руку; потражићемо га и сами, — одговори један између гостију. — Баш и да га субаша ухвати и да ме позову да му пијем самртну, не бих му је пио,  не бих дао, да му туђа рука главу укине. Опростио бих му онде, да га на овом месту смирим, — зашкрипа Рупић, отр нож, којим је разуђивао печење, тури га у ножнице и, пошто се прекрсти, диже се са осталима. Две три редуше донеше ибрике и убрусе, те им полише да оперу руке; а одмах за овим, суморни и ћутећи, сви се разиђоше. Даћа је свршена. — Ујаче, — рече Милоје кад испратише тужне госте, — сумњаш ли ти у кога? Рупић зачуђено погледа у нећака. — Зар и то питаш? Ено ти гробова твоје браће, па нека ти они одговоре. Ко ти је већи крвник од Гагића? — Знам, али њих је двоје. Који је од њих? — Обоје! Глава једнога Станковића вреди за десет Гагићевих, а освета не пита за правога убицу. Да га није убио један, убио би га други; а убијеш ли ти само једнога, тебе ће убити други. Разумеш ли? — Разумем, — одговори Милоје и замишљен пође у кућу. — Почекај мало. Знаш ли, зашто ме је звао хаџи-духовник? — Не знам. — Тај не мирује. Хоће, по што по то, да нас мири. Милоје се намршти. — Па затекох тамо и Јована Гагића. — Ујаче! — плану Милоје. — И ти си га пустио с миром?! — Зар сам могао друкчије? Био је под кровом игумановим. Милоје зашкрипну зубима љутито и стеже песницу. — Вала, не био који сам, ако се Гагићи још недељу дана наносе главе. Обојица уђоше у кућу. Мрак је већ увелико покрио околину. С планинских повијараца пирну хладан ветрић, а по разведрену се небу почеше осипати крупне жеравице, које озго трептијаху, као пламичци кад их ветрић заниха. 3. Касно у ноћ чу се необична лупа на манастирским вратницама. Хаџи-Ђера седео је још у ћелији и према запаљеној воштаници читао из књига „Житија свјатих“. Жута светлост с воштанице игрукала је по листовима књиге, па се расипала по кутовима манастирске ћелије. Но докле су очи игуманове прелетале преко писмена, његова је мисао лутала сасвим по другима странама. Он није имао узрока да сумња у Гагићеву исповест, али сад му се наметало друго питање: ко је убио Милана? Међу завађеним сељацима има многих, који су жељни освете и с једне и с друге стране, али ипак Станковићи и Гагићи стајали су у непосредној осветничкој мржњи. Ага Џинић је похватао неколицину виђенијих сељана, на које је сумњао: али међу њима је и Никола Стокић, брат од  ујака Гагићев, а он је тек после овога убиства дошао кући с пута, где је био да одлучује овнове за своју трговину. А то већ беше један знак више да посумња и за остале затворенике, е су и они ово дело извели. Дахијски Турци, кад год би им се указала згода да се умешају, хватали би обично виђеније људе, па их по неколико месеца држали по влажним тамницама, где су ови често и скапавали. Међутим, није могао да посумња ни на агу Џинића, јер је знао, да је овај још тога дана опоменуо Милана да се чува заседе. И тако се Хаџи-Ђера мучио, да пронађе конац загонетки, али што год се више удубљивао, све се већма заплетао у замршаје, које није могао размрсити. Са узалудна напрезања поглед му поста грозничавији, и он без циља луташе с листа на лист, које ужурбани прсти нервозно прелиставаху. Обновљена лупа на капији, која још силније одјекну, а за њом и неколико грубих гласова, тргоше га из дубоке замишљености. Врата се нагло отворише, и калуђер, који се мало час с даће вратио, упаде усплахирен у ћелију. — Ко лупа? — Турци, оче игумане! Хаџи-Ђера се брзо диже, метну камилавку на главу и похита вратима. Манастирски слуга и искушеник већ су отворили капије и са склопљеним рукама на  прсима и с понизно обореним главама одмакли мало у страну. Двадесет оружаних Турака хатлија укаса у пространо двориште. — Што стојиш, влаше, те не прихваташ аги коња!? — узвикну један хатлија. Слуга и искушеник брзо притрчаше, те прихватише за вођице коње, с којих поскакаше два јахача. Један од њих био је Шаћир-ага, побратим Сали-аге рудничкога, а други, нешто старији, моравачки субаша, ага Џинић. — А сад, момци, одведите коње у ахаре, — рече субаша; — а ти, момче, иди и јави игуману, да нам спреми вечеру. — Одмах, честити ага, одмах! — рече искушеник и похита у ћелију. Хаџи-Ђера и калуђер дочекаше незване госте у ходнику. — Добра ти вечер, хаџија! — поздрави Хаџи-Ђеру Шаћир-ага. — Јеси ли рад гостима? — Увек добрима, честити ага! — одговори Хаџи-Ђера, па, метнувши руке на прса, ниско се поклони. Шаћир-ага уђе у гостинску собу, а с њим ага Џинић и још четири до пет лепо одевених Турака, чије одело и оружје трептијаше у срми и жежену злату. Остали Турци уђоше у пространи трем, што је уз гостинску собу, па се разузурише око широког приземног огњишта, које је на средини трема стајало, а над којим је зјапила у крову пространа баџа. Неколико њих извукоше из манастирскога тора две овце, заклаше их и уредише, а мало за тим разбукта се на огњишту велика ватра, према којој се почеше окретати ражњеви с печењем. Докле су момци уз живахан разговор окретали ражњеве, у гостинској соби је искушеник већ неколико пута обредио аге чашицом ракије. Гости су седели на приземном миндерлуку, мало заваљени на шарене јастуке. Хаџп-Ђера и калуђер седели су према њима прекрштених ногу. Хаџи-Ђера је с неком зебњом очекивао да чује, откуда у ово доба потеже Шаћир-ага чак с Рудника овамо. — Чу ли, хаџија! Ми ћемо, еп’ онај бива, одсјести овдје до сутра дан. Нареди конак људима! — Биће, ага, — одговори Хаџи-Ђера. — Па сутра, ако Бог да, да отпочнемо, ја! Игуман погледа кришом испод очију у агу, који мало заста, сркну кафу и пусти неколико густих димова из распаљена чибука. — Ама шта је у овом вилајету? Ко то буни рају да се крви? — Не знам, честити ага, — одазва се игуман. — Залегло се у народу зло. — Ја, зло! Крвите се, бива, као и свака погана вјера. Завађате рају и одмећете је да не слуша. — Ја је не завађам, већ мирим. — Енеде! А шта се ти пачаш у туђа посла? Твоје је да чатиш у цркви, а ово је субашино, да држи ред. Хе, мој ага Џинићу, откад калуђери  насташе да мире, не остаје ти друге, него да ти чатиш њихове молитве. — Дина ми, тако је!, — одговори ага Џинић. — И данас сам чуо, како је саставио Рупића и Гагића, да их измири. Хоће да заклони зликовца. — У твојим је рукама власт, ага, — одговори игуман; — али знам да је Гагић толико крив колико и ти. Шаћир-ага и ага Џинић погледаше се испод очију. — Па ко је, бива, крив? — То не знам. — Е, ви’ш ти њега, зна ко није крив, а не зна ко је крив. А што они човјек погибе, ен’ онај бива, и што Рупић и она старица запомажу тамо, како ће им Гагићи затворити кућу мртвијем коцем, то ништа? Море, море, игумане, боље ти је да гледаш ово мало крова над главом, него ли што се плетеш у туђа посла... Ето, већ се и сељани клоне твога оџака; веле да и у цркви, место да чатиш, причаш о некаквим невољама и не знам, бива, још шта, како им се ваља измирити, те да се лакше чувају од насиља, ја! — Не знам, честити ага, ко ти је све то наговорио. Ја нисам ни одметник ни бунџија, те да им тако говорим, — одговори Хаџи-Ђера нешто плаховитије, него ли што је до мало час одговарао. — Нека, хаџија, нека! — рече ага Џинић, испијајући чашицу. — Зар не видиш, болан, да се Шаћир-ага само шали? — А ти се, болан, већ и расрдио! — насмеја се Шаћир и погледа испод очију. — Знаш и сам, честити ага, како је: два без душе, а трећи без главе; па као мислим, у свету је доста рђавих људи који беде невина, — одговори Хаџи-Ђера, па се и сам мало насмеши. Међутим, ракија и кафе ређале су се једна за другом, а чибуци су се димили на све стране. Мало за тим и манастирски слуга унесе округлу софру, примаче је агама, а одмах за њим искушеник поче доносити у сановима приготовљена јела и печење. Игуман и калуђер дигоше се. — Куда, хаџија? — запита Шаћир-ага. — Зар нећеш и ти с нама? — Нека, честити ага, ми смо већ повечерали, а ваља нам наредити још конаке. Турци прионуше око вечере, а Хаџи-Ђера и калуђер изађоше у трем, па отуда на двориште. Густа помрчина полегла је пад околином и навејаним снегом, те се ни прста пред очима није видело. Улазећи у своју ћелију, игуман шану нешто законоши, и овај брзо замаче у манастирско двориште. Замало па се врати пред ћелију, а за њим иђаше манастирски чобанин. Игуман их уведе у ћелију. — Одмах да идеш у Дић, до Гагића! Пробуди их, па им кажи, да сам их све поздравио, нека склоне чељад где знају, јер ће сутра зором доћи тамо Шаћир-ага с двадесет Турака. Јеси ли разумео? — Јесам, оче! — одговори чобанин, пољуби игумана у руку, па, кад изађе иза капије, звизну. Два велика, космата пса излетеше из дворишта, па; узмахујући реповима и подскакујући, изгубише се заједно с чобанином у густи мрак. После вечере и пића, које загреја аге, разговор поче бивати све живљи, докле се не претвори у право весеље. — Суљо, бре! — викну Шаћир-ага и пљесну длановима. На вратима се појави млад Турчин. — Шта чиниш, чапкун бре, тамокана? Ђе ти је шаркија? — Удри, бива, али ону стамболску! — узвикну ага Џинић. Суља донесе шаркију, жице зазвонише, а певач забаци главу и, полузатворених очију, поче извијати стамболску арију. Докле је певач извијао севдалијску песму, аге су слушале, сркале кафу, на тек по који пут што би се неко од њих, занесен песмом, мало устурио на узглавље и од силнога заноса јекнуо. И Шаћир-агу запали ова песма. — Шта велиш, Џинићу, зар пе бисмо могли још ноћас у Дић? — Зар ти је толико запело? — насмеја се субаша. — Јаваш, море, јаваш, старије је јутро од вечери, а ова ти неће ни сутра измаћи. Па онда, куда бисмо сад по овим сметовима, где ти нема других трагова сем вучјих и хајдучких? Та у мраку не видиш ни пред собом, а камо ли за собом. — Та ти ваља, Џинићу, — одазва се један крупан Турчин под белом чалмом. — Откако је Шаћир-ага изгубио сан, све га нешто мами у Дић. Мора бити да тамо има каквих бајалица што видају од урока. — Е, мој Рамо, — одазва се Шаћир, — да си јој једаред само угледао очи, не би ти, ен’ онај бива, та воденица клепетала више. Занемио би, море, као невеста пред ђувегијом. Весео смех одазва се на ове речи. Шаћир-ага само одмахнуо главом, поглади браду и мигну на Суљу, који још силније удари у жице, а аге, већ у велико загрејане, почеше и саме певати. Шарић-ага био је још млад човек, — тек ако је прешао триеспету. Висока и вита стаса. На глави му фес, око кога је омотана црвена чалма, а испод ове севају мрке очи с густим веђама. Цело лице, с малом брадом и танким брковима, испод мало стињена носа, показују мушку одважност и дрску насртљивост. Одевен је као што се носе босански бегови, а по златним и срмали везовима, који провириваху с прсију испод црвена јапунџета, познао би одмах  једног од оних гиздаваца турских, који поред свога јунаштва много држи на сјајно оружје и богато одело. На Рудник је дошао са Сали-агом, својим побратимом, чим су дахије удавиле Хаџи-Мустафу, београдскога везира, и узеле управу у своје руке. Сали-ага је постао заповедник рудничкога града и села око Рудника, а он његов најбољи помагач. Као и остали дахијски Турци, и они су подржавали притисак у народу, а кад су се довољно оснажили, Сали-ага не само што поче глобити сељаке, а виђеније људе затварати, него још заведе и „право прве ноћи“. Сељаци су како тако подносили намете, али овај намет био је најтежи, у толико тежи, што га Сали-ага и његов побратим нису хтели заменити никаквим откупима. Ко би покушао да се одупре овоме обичају, или би изгубио главу или би се морао одметнути у хајдуке, а тим одметањем упропастио би целу породицу; јер Сали-ага, у такоме случају, није остављао ни камена на камену. Његови би момци попљачкали све до голе душе у одметниковој кући, кућу би му запалили, браћу и остале мушкарце бацили као хајдучке јатаке у тамницу, а женскиње би обешчастили. Тако се догодило с неколико породица испод Рудника, и то је било довољно, да застраши остале, те да и ово зло подносе, само да ради њих и остали не пострадају. Сваки Шаћиров силазак у рудничка села уносио је страх међу сељаке, јер он никада  није слазио ради ситнијих послова, пего да похвата људе, на које се сумњало да су хајдучки јатаци, да их везане одведе па Рудник, а узгред да опљачка по коју виђенију кућу, па тек онда да се с добивеним шићаром врати натраг. Шаћир-агу је народ прозвао Кесеџијом, а Сали-агу Рудничким биком. Ове вечери он се враћао из Ваљева, где је ишао на договор, који је имао у муселимову конаку с Мехмед-агом Фочићем, београдским дахијом, и његовим братом, Мус-агом Фочићем, шабачким заповедником. Те године београдске дахије силно су се забринуле, гледајући како се горе и планине пуне хајдуцима, којима већ беше догрдело живети под владом некрста, коме вера и образ народни беху само играчка. Тога ради је Фочић Мехмед-ага често правио састанке то у Београду то у Ваљеву, те се са својим друговима договарао, како да угуши хајдуковање и како да притегне народне кнезове, на које су Турци после последњег аустријског ратовања много сумњали, да одржавају везе са аустријским ђенералима. Кнезови су осећали ову сумњу, па како нису били поуздани, да се могу одупрети сили дахија, нити су се више надали у Аустрију, која их после Београдскога Мира остави Турцима па милост и немилост, они се удвараху дахијама и избегаваху сваки додир с народом, који би могао навући сумњу па њих. Али то  им ништа пе поможе. Дахије су сумњале те сумњале, а кад ухватише и писмо које је оборкнез ваљевски, Алекса, писао Митерезу, похиташе, да се што пре ослободе сумњивих људи. И овај састанак, па коме је у име Сали-агино био Шаћир-ага, бавио се о тој ствари. По Шаћиреву расположењу и севдалинскоме заносу могло се видети, да је ваљевски састанак учинио добар утисак. — Шта велиш, Џинићу, — рече Шаћир, кад Суља заста да мало одахне, — јеси ли јунак, да, са шездесет добријех друга, похваташ све хајдуке, што их је по пашалуку? — Јами! Много их је! — одговори Џинић. — Шездесет би ми требало само да похватам два брата Недића, што с дружином крстаре овуда. — Неће дуго, бива. Ни њих не би било, да није овијех кнезова и калуђера. Они их помажу и чувају. Али почекај још мало, док се тамо у Биограду све удеси... — Па? ... Шаћир превали очима на Џинића. — Па?... Виђећеш, што ће бит’ с липовим крстом? Раја је мирна и слуша, али оваки хрзуси, као тај твој дервиш Хаџо, па Станковићи, па Гагићи, око којих се раја купи, па се за њих и крви! — Тако је, бива, — одговори Џинић, — само што Станковићи и Гагићи висе о мени, јер докле год су они у завади и докле год се  раја међу собом крви, дотле не брини за овај крај. — Тако сам им и сам казао. Али опет ваља нам узети добро на око овог хаџи-дервиша. Много ми се нешто упео да сложи рају. Отвори очи, Џинићу: и тај уме да пише књиге као и онај у Боговађи; и тај уме да шаље мазбате у Стамбол и Беч, ана сана! — Вала, не брини за то. Драм моје памети тежи је од његове оке. Још мало па ће и трава зарасти око његове ћелије, како му раја долази. — Капе, Џинићу! — узвикну Шаћир и весело загрли субашу. — Пјевај, Суљо, пјевај, зумбуле мој! — јекну, извуче из недара кесу пуну златних рушнија, па је баци у крило своме омиљеном певачу. Овај се насмеши, принесе шаку устима, челу и срцу. Шаркија зазвони, а јасан глас певачев изви: — Хеј, хеј! — јекну Шаћир, трже кубуру иза паса и опали у таван. Џинић и остале аге, тако исто раздрагани севдалинком, потргоше кубурњаке, па почеше после сваке строфе метати. Пуцањ се разлеже далеко, а соба се напуни пушчаним димом, те изгледаше као да су се густи, бели облаци кроз таван сурвали. На пуцањ агинских пиштоља одазва се из трема прасак момачких кубурњака. Меки звуци шаркије губили су се у овој пуцњави, и само што је покаткад високи глас севдалије певача надмашавао усклике полупијаних ага и њихових момака. Хаџи-Ђера се склонио у своју ћелију, па, докле је весеље беснело, није се мицао никуда. У неко доба Шаћир-аги паде на ум, да потражи калуђере. Калуђер законоша дође. — А камо игумана? Ђе се он забио? — У селу је, честити ага; разболела се нека старица, па је отишао да чита молитву. — Ех неки, ако јој не помогне влашка молитва, помоћи ће мотика! А кад већ њега није, добар си нам и ти. Деде, Суљо, посвирај онако ситно, шумадијски! Хеј, момци, амодете, да поиграте! Баш сам се ужелео да видим, како калуђери играју. Калуђер се збуни. — Јами, Шаћиру, куд ти то паде на памет! — засмеја се Џинић. — Јок, дина ми! Мора поиграти, па макар се што десило! — узвикну полупијани Шаћир, коме се допаде ова мисао, да гледа калуђера како поиграва. — Не, ага, молим ти се! Куд ћу после од срамоте? — одговори калуђер, стави обе шаке на прса, па се покорно поклони. — Нама забрањује закон. — Дур, бре, крмку, какав закон! Оно што Шаћир нареди то ти је закон, — узвикну Рамо. Суља стаде пред калуђера и поче удешавати на шаркији ситно коло. Неколико Турака дохвати калуђера и десно и лево, па га по такту мелодије стаде вући то амо то тамо. — Играј, де! — викну Шаћир. — Немој, ага, — молим ти се! —викну калуђер и стаде се одупирати. — Ситно, — викну Шаћир, — или ћу ти сад! — И метну руку на пиштољ. Калуђер немаде куд, него поче поцупкивати. Прилика калуђера с големом брадом и дугом мантијом како поцупкује толико развесели пијане аге, да се заценише од смеха. — Свирај, Суљо, свирај! — Ситно, попе, ситно! — узвикује Шаћир, па се од силна смеха ухватио обема рукама за трбух. А коло Турака с калуђером скакало је као махнито. Док су се остале аге смејале, Шаћир је већ пао на узнако и, машући рукама на Суљу да престане, загушен смехом викао је: — Доста, Суљо, амана ти! Доста, ћоеће, прснућу од смијеха! И Суљо застаде. Као утучен стајао је калуђер насред собе. Крупне грашке зноја рониле су се с чела, а срамота, што је усред овога смеха осећаше, толико га збунила, да се није ни помицао с места. Само је стајао тако и гледао у под. — А што си се застидео к’о влашка невеста? — узвикну Рамо кроза смех — Е, баш су смешне те мантије! Хајде, кале, ево ти ракије, пиј! Калуђер хтеде да умакне, али Рамо, поводећи се, дохвати га за главу и принесе му устима винску чашу, пуну препеченице. — Зини, влаше! Тако! Све, све! Калуђер се стресе, па, док су се сви смејали на Рамову шалу, побеже у мрак. Граја и весеље још је по мало трајало, али силна ракија, што су је испили, чинила је своје, и, мало по мало, весеље је бивало све тише и тише, докле се све не ућута. Шаркија умуче, граја занеме, а место свега поче се разлегати из гостинске собе и трема одмерено хркање. Тамна поноћ полегла је с густим облацима, а студени ветрић пиркао је озго с планина. Тишина овлада свуда и сад се већ није ништа више чуло, осем хрзања коња и лупа копита, што је из ахара покаткад јекнула. Докле су Турци спавали, Хаџи-Ђера је седео за столом у својој ћелији брижан и замишљен. Мисли су му се врзле око данашњих доживљаја. Ни остали дани, што их је у последњим годинама доживљавао, нису се, Бог зна колико, разликовали од овога, па ипак данашње јутро, а нарочито вечер, која му донесе једног од најбешњих рудничких Турака, изгледала му је тако дуга и несносна, да му се чинило, е неће никако ни сванути. Ма да је знао да се чобанин неће по овоме времену вратити до зоре, него ће заноћити ма у чијој појати, ипак је нестрпељиво ослушкивао сваки шум, што би се око врата чуо. У два три маха причинило би му се да чује притајено корачање, а сад би опет чуо како нешто око врата клопара. Међутим, узнемирене мисли летеле су то амо то тамо. Силно се плашио, да Турци не бану у Дић, пре него ли Гагићи уклоне из куће чељад, а нарочито Смиљу, своју сестру, девојче од петнаест до шеснаест година. То девојче, које је он крстио, одрасло је, тако рећи, на његову колену, и он га је толико заволео, да му се нежност постепено претворила у очинску љубав, те је о њојзи почео мислити као о нечему, чега се не би могао одрећи никада. Смиља се научила на  ову нежност, па га је и сама волела, у толико више што очинске милости није ни зазнала честито. И то дете, што је расло на његове очи, прометнуло се сада у дивно девојче. Танкострука и жива покрета, имала је смеђе курјуке и грахорасте очи, над којима су се извијале танке обрве. Под кратким неприметно уздигнутим носићем румене се мале пуначке уснице, мало расклопљене, испод чијег руменила провирују као снег бели и ситни зуби, што је врло лепо доликовало жаркастоме њезину лицу. Израз лица и очију имао је на себи нечег веселог, као да се овог часа зауставила од детињскога смеха. Није чудо, дакле, што је ово девојче замакло за око момцима из околних села, па и самом Шаћиру, који је угледа први пут пре неколико недеља, када је пролазио кроз Дић. Он и Рамо враћали су се једног дана на Рудник, па таман да мину поред Гагићеве куће, кад угледаше како прође мимо њих девојче с тестијом воде. Свежина, што је била из целе ове појаве, занесе јахаче и они је зауставише. — Стани, цуро! — викну Шаћир. — Дајдер да се напијем. Смиља обори очи земљи, па им устрашено приђе и пружи тестију. — А чија си, лијепа цурице? — запита Шаћир и враголасто намигну. Девојка поцрвене до ушију, па застиђено окрете лице па страну. — Ама, чу ли, што питам? — понови Шаћир. — Гагићева, — одговори Смиља. — Аха, Гагићева! А што си поруменила тако? Девојка да утоне у земљу. Под ногама јој је чисто горело. Најзад, кад опази да Турчин само држи тестију и не пије, она се унезвери. — Пусти ме, ага, посао ме чека. — Јами посао, јагње! Зар није љевше овако? Девојче улучи згодну прилику, протрча између оба коњаника и поче бегати. Шаћир оста с пуном тестијом у рукама. На кућним вратима изиђоше оба Гагића. Шаћир викну једнога. — Узми ону тестију. А што је, море она цура тако страшљива, те побеже, кад је запитах за име? — Опрости, ага, — одговори Јован, коме поглед севаше мрко, — дете је још, па није свикла на разговоре. — Е, е, нека је само жива и здрава! — одговори Шаћир, додавши му тестију, па за тим ободе коња и у касу замаче за један брежуљак. — Шта велиш, Рамо, ха? — упита Шаћир, кад измакоше подаље. — Нека ми се шејтан у браду попљује, ако она два крмка не би учинила неко зло, да смо се још мало задржали. — Море, не питам те за то. Свест ми мрче, када је угледах ’наку. Болан Рамо, ми на  Руднику, а ’наки цвијет пупи под самијем Рудником, па да га нико од нас не опази! — Тако је, бива! — одговори Рамо. — .Лијепо казује песма: најљепши цвијет сакривен је у трњу; гледаш га, а не смијеш га узабрати. Цвијет мири и вели: „Узбери ме“. — И ја ћу га узбрати, турске ми вјере! — одазва се Шаћир. — Алах није намијенио, ен’ онај бива, да наки цвијет увехне у блату. А крмци к’о крмци, било их је и љућих, на ни један не смједе ни зуба помолити. Од тога сусрета Шаћир није имао мира. Дан из дан губио је расположење, а што је више мислио о ономе сусрету, све га је већма вукло, да се ма како састане са Смиљом. И, за дивно чудо, о овоме девојчету није ниједаред поменуо своме побратиму Сали-аги, ма да му то не беше првина, да се занесе за иоле угледнијом девојком или невестом. Једнога дана рупи с петорицом Турака у кућу Гагића. Гагић изађе пред њих, прими их и уведе у кућу. Они се разузурише око пространог огњишта, над којим је висио о веригама котао с водом. Жена старијег Гагића, више увела него ли у годинама, поче им припремати за ручак, а Гагић им прислуживаше ракију. — А ђе су ти чељад? — запита Шаћир, коме већ поче бивати незгодно око срца, што још не виде ону, ради које је и сишао с Рудника. — У Ваљеву, честити ага! — одговори Гагић, — послао сам их с мајком стрицу. — Па хоће ли се вратити? — Остаће до пролећа. А и шта ће овде? Тамо су их се више зажелели. Шаћира стеже у грудима; дође му да потргне кубуру и да је саспе у груди Гагићу. После ручка диже се са осталим Турцима и одјаха на Рудник, још суморнији него ли што је отуда сишао. Фочићев позив на састанак чисто га је обрадовао. Том ће је приликом бар наћи тамо, а после ће већ гледати, како да је домами. Али Гагићи су га слагали. Девојка је била и тога дана и после у селу, у кући једнога пријатеља, где су је сакрили. О свему томе знао је и Хаџи-Ђера, па је зато и послао чобанина у Дић, јер се домишљао, да Шаћир, онако преварен, неће проћи кроз Дић, а да са својим људима не упадне у кућу Гагића, а нарочито сада, кад се на Гагића још сумња, да је извршио оно убиство. И све ово није му давало да склопи ока. У мислима, што су се једна за другом испредале, чисто је гледао гомилу уздивљалих Турака, како улећу у кућу, везују мушкарце, а девојку бацају на коња и одлећу с њом у врх планине, у ону црну тврђаву, где ће девојка од срамоте и стида пресвиснути. Ова помисао узмути му душу, у грлу га поче гушити и он скочи са седишта. — Боже, Боже, зашто нас остави? Шта смо ти сагрешили, да нас тако каштигујеш?  — узвикну загушеним гласом и поче утирати сузе које капаху. И никога нема који би био кадар да разметне оно разбојничко гнездо, да убије ова два рудничка крвника, који пљују на крст и образ сиротог народа! Тако узрујан стајао је насред ћелије као скамењена прилика, па је исколаченим очима гледао у незнан. Срамота, која се може догодити Смиљи, приковала му мисао и памет, па их није покретала даље. Тако је стајао неко време, па тек одједаред прену. Учинило му се, као да се неко докрада његовим вратима. Он се притаја. И збиља, сад је јасно чуо шум нечијег хода. Брзо утули свећу, па онда у мраку ошкрину врата и загледа напоље. Тамо је полегла густа помрчина, па, тек кад му се очи навикоше, опази како поред манастира промаче некаква сен. Хаџи-Ђера отшкрину још мало, таман толико да прође, на онда стаде уза зид. Сенка, што је угледа мало час, појави се наново. У колико је могао оприличити према белини снега, која се одвајала од таме, учини му се да види неког човека. — Ко је? — упита полугласно. Сенка се примицаше. — Ко је? — Пст! — одговори сенка. — Ја сам, хаџи-духовниче. — Ко си ти? — Лазар Степојев, — одазва се прилика. — Па што не улазиш?  — За путом сам, идем у Ваљево, — одговори онај, — па допадох теби, да ти кажем. — Шта? — Ко је убио Милоја... Хаџи-Ђера задрхта. Сад ће бар дознати оно, што га је као тајна мучило. — Човече, откуда то знаш? — Видео сам. — Ко га уби? — Ено га где спава у соби. Убио га је ага Џинић. — Он? — учини хаџи-Ђера, па чисто заципљен разрогачи очи на Степојевића. — Јесте, он, хаџи-духовниче! — одговори овај. — И то је на његов миг урадио онај Суља. — Зашто, по Богу? Та Рупић живи са агом Џинићем већ не може боље. — Е, то ти не умем рећи. Што знадох, казах ти, а ти већ уради, како те Бог научи. Велимо, мудрији си и паметнији од све нахије, а и лепо се живиш са свима, што се крсте, па можеш рећи Рупићу, нека не греши душе о другога. Ја већ не могу! Пријатељи смо с Гагићима, на ће рећи, дошао кастиле да се мири. После овога приђе хаџијиној руди, целива је и замоли благослов, на га неста у мраку. — Чудна посла! — помисли Ђера, на се врати у ћелију. У колико му је лакнуло у души, што се и овако уверио, да је Гагић истину казао, у толико му ствар поче бивати још чудноватија. Откако се учини крвна завада, кућа Станковића  лепо је живела са агом Џинићем. Ага је често одлазио к њима, а Рупић није никада прошао поред хана, а да не сврати аги. Па онда Милан је у очи саме смрти био у аге Џинића, а овај га ипак убио! Свакако на какву личну омразу није се могло ни мислити, а још маље на то, што су Станковићи немирна духа, те да Турди од њих зазиру. Мањ ако није ту мржња на глас куће, који је и сада стајао. Кроз ћелијско решме беласкала се мутна светлост зорина. Тамна ноћ све се више клонила западу и мало по мало па се кроз растињену таму почеше разазнавати огромна плећа натуштенога Рудника, што се наднео изнад осталих планина, увио чело у тмасте облаке и суморно гледа према себи у плећати Медведник. — Хазурала! Саба! — узвикну из трема један Турчин. Сви пођипаше и крај ватре, која се наново разгоре, узеше авдес, па онда припадоше па колена и, окренути лицем Меки, стадоше клањати селам сунцу које изгрева. Кад се опремише, прихватише се јелом и посркаше кафу, одоше у ахаре, изведоше хатове, па их почеше седлати. Хаџи-Ђера је за то време ушао у собу агама, да им назове добро јутро, а манастирски слуга поче прислуживати ракију и кафу. Још бунован од ноћашњег пића, Шаћир је само ћутао, сркао кафу, пуштајући густе димове  из распаљена чибука, и замишљено гледао преда се. Кад Суља уђе и јави да су коњи спремни, нестрпељиво скочи и пригрте црвени ћурак. — Е, вријеме је, бива, ваља нам ићи. — Ама поседи још, добар човече, стићи ћеш! — заустављаше га ага Џинић. — Насиб олсун (нека се изврши судба!), Џинићу! Лако је теби, ен’ онај бива, кућа ти је ту, под носом, а ми, борме, морамо прво у Дић, да потражимо тога зликовца, тога харамзаде (проклетог сина), што убија мирне људе и пљује нам у браду, те да нам не умакне, па тек ондакара на Рудник. Хаџи-Ђери се стеже у грудима, кад зачу овај одговор. Турци појахаше хатове, рекоше игуману збогом и откасаше пут села. Тек кад се и последњи Турчин изгуби за лесковом честом на савијутку друма, потмули звуци манастирскога клепала почеше одјекивати и сетним гласом напомињати православноме народу Јутрењу. Хаџи-Ђера се побожно прекрсти, благослови калуђера законошу, који у томе часу дође и метаниса пред њим, па заједно уђоше у цркву, у којој већ трептијаше ужежено кандиоце пред царским дверима. 4. Мутно око зорино бистри се по мало, а оштар поветарац с Рудника распирује сињи вео, који закрива небо. На истоку избија јасна ведрина , а одмах за њом грану прва сунчева светлост над оснеженим врховима густих храстових шума, што покривају горе и подгорја Рудника. Бујна се светлост разли по горским снеговима, који као усталасано сребрнасто море трепере прам сунчеве светлости. Као горостаси уздижу се над узбурканом гужвом снежних гора Рудник с великим и малим Штурцем, око чијих се глава још сабијају задимљени облаци, кроз које овда онда пробијају сунчеви зраци, те обасјавају суморне куле рудничке тврђавице и горовити Медведник, који, на западној страни Рудника, мрачан и суморан, још дрема у густој магли, што се с његове простране грбине дими, колута, повија и ваља то амо то тамо, па се најзад уздиже и губи у високим облацима, што се над њим као растркано стадо расипљу. И сва ова усталасана околина блешти у сребрној светлости. Над њом се стире лазурно плавило, у које не може око погледати, а да не засени пред блеском сунчеве светлости, која се разлива свуда: по небу, по горама, снежним долинама и огромним лавинама, што се пад стрменима као ледене тврђаве надносе, докле се не опуче и као вихар сурвају у долину. У Моравцима је све оживело и ври око хана. Ага Џинић позвао домаћине и наређује хајку на вукове, који су се ове зиме тако силно намножили, да је настала опасност и за сама села, а о друмовима и странпутицама да се и не  спомене. Разуме се, да сељаци нису имали оружја, а који га је имао, морао га је скривати испред турских очију, изузимајући обор-кнезова, њихових пратилаца и оних сељака, који носише челенке. А челенку је могао носити само онај, који је бар једнога хајдука убио и главу му Турцима предао. Такву главу Турци би набили на високу мотку, иставили је на највидније место у чаршији, па би ту стајала све дотле, докле је до костију не раскљују јата гавранова, што туда облећу. Али таквих је било врло мало. На овим хајкама дешавало се по који пут да Турци набасају и на хајдучке зимовнике, па, уграбе ли хајдукову главу, онда су се враћали певајући и мећући из пушака, а хајдучку главу, набијену на мотки, показивали су селима, кроз која пролазе, те да тиме предоче раји, како пролазе они што се одупиру Турцима. Али и то се дешавало врло ретко, јер су рођаци и пријатељи хајдучки израније опомињали хајдуке о хајкама, а ови су се онда склањали подаље и на склонитија места. Пријатељи и родбина Станковића, који су јуче испратили покојника у гроб, изашли су јутрос на појутарје, па, после баба-Анђина и Станојкина оплача и запевке, одоше под манастирску стреху, где је свака породица већ припремила што је донела за подушје. Али они су све ово на брзу руку свршавали, те да не одоцне на Џинићеву заповест. После свршена подушја људи похиташе хану, а Рупић с Милојем, Анђом, Станојком и неколико жена из најближе родбине вратише се у село. У вајату, где је лежао покојник, горука прислужено кандило, а украј њега стоји пуна чаша вина и шака пшенична зрна. То ће стајати тамо три дана и три ноћи, као понуда души, која за то време облеће око некадањег станишта. — О, Милоје! — Чујем, ујаче! — Хоћеш ли и ти са мном? — Куда? — До хана. Субаша ми је поручио да дођем. Вели, има нешто да разговоримо. — А шта ли то? — Бој се, биће због оног крвника. — Нека, ујаче, отиди ти; ја не марим тамо. — То ти се баш и чудим. Клониш се човека, а он нам је већи пријатељ, него ли по који крштени. — Тек Турчин је и он, па... Рупић одмахну нестрпељиво. — Твоја воља! А ти бар отпадни до кума-Мратића и Станојла Милетина, па им реци,' нека и они сиђу доле до хана. — Добро, ујаче. Милоје га испрати до вратница, а кад овај замаче подалеко, брзо се окрете, уђе у вајат, припаса силаје, узе свој и братовљев кубурњак, па их тури између листова, којима их покри тако, да су једва јабуке извиривале. Докле је ово радио, његова се мајка дигла између жена, које сеђаху у кући око ватре, ушла у вајат и гледала шта чини. Милоје се окрете вратима, да изађе. — Куда ћеш с тим, Миле? — Па тако, најо, тек нека се нађу. Рек’о ујо, да одем куму, да га позовем. — А ово оружје? Милоје погледа у страну. — Јаох, Милоје, зар и ти да ме уцвелиш?! Не чини зијана, не убијај мајке! — јекну старица, па, загрливши га и држећи му главу на својим недрима, поче пригушено јецати. Милоје је осећао њезине сузе, како му капљу по лицу. Он полако изви главу из њезина загрљаја. — Шта ти је, најо, за Бога? Ја ћу само до кума. — Остави оружје. — Зашто, најо? Зар као брата, без оружја? — Ух тешко мени, сињој кукавици! — хукну мајка и обореном главом спусти се на пространи кревет. Милоје је остави, изиђе у кућу, а одатле напоље, и не обзирући се на жене и снаху, која седи рушна између ових и тихо нариче. Непрестана туга и јецање, што га у свакоме кутићу чује, стаде му толико тешко, да више не мога издржати. Помахнитао би, да још који часак остане у кући. Желео је да се ма где уклони, далеко од села и свега што му напомиње, да је ту јуче његов брат ходио жив и здрав, а сад га нема. Па онда осећао је да би му самоћа тако годила. Разговори о покојнику и мајчино уздисање само му раскопаваху још дубље свежу рану. Брзим корацима измицао је сеоском страном, докле не стиже до обале Љигу. Нешто мало равни, стињене између шумовитих гора, кривудало је овуда, а кроз њу је шумио планински Љиг. Неколико јадика оборило украј обале тужно грање, по коме се наслагао снег, па трепери као сребро прам сунчеве светлости. Он промаче између њих, прегази бродове и зађе у мечју леску, која је у густим честарима туда бујала. На овом месту сучељавају се атари моравачки и дићки, а ту се састају и два пута из оба села, па отуда као један ударају на исток, Руднику. Што се Милоје више ближио овоме путу, све му је јаче куцало у грудима. Још стотинак корачаја, па ће наићи на место, где су сељаци нашли његова брата. На срцу му се стужи, а жудња да што пре освети крв поче још већма пламтети. Поглед му је страшно севао, те овај високи деветнаестогодишњи младић, оштрим цртама лица и стинутим уснама, које још не огарише науснице, изгледаше на јастреба, који ће као стрела сунути на жртву. Туга, што га је до мало час морила, ишчезе пред новим осећајем као магла с Медведника, и он сада није осећао ни бол, ни сузе, ни јаде, већ  једно једино: да се што пре сукоби са оба Гагића, те да их обојицу на оном месту сможди. И помисао на ово све га је више палила. У мислима је већ гледао своје жртве, како у рођеној крви издишу, и слушао запевку њихове чељади, а то му је тако годило. „За твоју душу, бато!“ узвикну и руком стисну јабуку на кубурњаку. Лако узбудљив дух страсно је пламтео силином младићске бујности, која не познаје граница и не разбира, где јој се ваља зауставити, него се без околишења упушта у најсмелија подузећа. Он је имао само једно пред очима, а то је, да му ваља брата светити и мрзети Гагиће горе и од самих Турака. Помисао, да ће ага Џинић на тужбу ујакову сам ухватити Гагића, бацити га у тамницу, pа онда позвати њих; да му пију самртну, била му је непријатна. Зашто да се други меша у његов посао, зашто да он сам својом руком не освети брата. Милоје је долазио међу отресетије вршњаке у своме крају. Бистре зејтињасте очи и сав израз лица показивали су плахост и поуздање, које, и ако не сенчи до израза насртљивости, ипак напомиње на дух нешто сличан једва заузданом хату, који гризе жвале, трза уздама, немирно копа земљу и чека само да му господар попусти узде, на да као стрела јурне, не питајући где ће се зауставити. Његова покојна браћа имала су такођер понешто ове нарави; али, ипак, дугом навиком,  да покажу што више уздржљивости и покорности пред Турцима, који не трпе да виде у раје слободнијег израза, најпосле су и нарав толико омекшали, да се нису ни мало разликовали од осталих сељана, који су већ савили покорне вратове и мирно сносили јарам што их притезаше. Али Милојеву нарав било је тешко обуздати. Ма да је; као и остала браћа, поштовао свога ујака, који им је место оца остао, ипак није марио, што овај са агом Џинићем и осталим Турцима онолико пријатељује. То му је изгледало да не доликује кући Станковића, из које је пре сто година, само у једној битци, под кулом Витковића и у Ваљеву, пало петоро браће, о чијој јуначкој смрти и данас гуслају слепи гуслари по манастирским славама и сајмовима. Мрзео је Турке, па му се чинило, кад би и најмање омекшао, да не би више смео ни приступити гуслама, ни чути једнога звука о својим дедовима. Зато је увек радо ослушкивао све, што би се на састанцима причало о хајдучким делима, а нарочито о Станку харамбаши у Видојевици и браћи Недићима у Церу. На неколико месеца пре овога догађаја умало што се не одметну у Недића дружину. А то је било после Петрова дне. Његов рођак, Марко Радовановић из Војковаца, испросио девојку у Моравцима, обележио је и заказао дан, кад ће по невесту. На неколико дана пре сватова позове ага Џинић девојачког оца, па му нареди да девојку пошаље Сали-аги на Рудник , али да се за живу главу не усуди, да то не учини још пре сватова. Отац се врати кући, па како је знао шта га очекује, ако не послуша, покори се овој заповести, каже жени, и ова се почне спремати, да за који дан одведе кћер Сали-аги. Милоје, кога је Марко узео за девера, дозна још истога дана за ово, те брзо оде у Војковац, нађе Марка и исприча му све. Марко се наоружа, дигне на Рудник, али под самим Рудником наиђе па Сали-агу, како се распојасио на теферичу и око њега неколико кметова, те гледају у коло, што се по ливади извило. Марко бану онако оружан пред агу, па, не назвавши ни Бога, метну шаку на кубурњак и кресну: — Је си ли ти, честити ага, наредио, да моја вођевина дође најпре к теби, па тек онда к мени? Изненадни упад наоружана човека, коме поглед хајдучки севаше, уплаши агу. Кметови, забезекнути оволиком дрскошћу једнога момка, чисто се скаменили, па само очекују шта ће се десити. Баш у томе часу не беше никога од Турака око аге: сви су се били разишли по ливади око кола и девојака. Плаховити поглед Марков, који као муња севаше на агу, ледну га у душу. — Хајде, прођи се, човече! — одговори Сали-ага. — Нисам. И да ми је поклањаш, не бих је примио, како ти очи севају. Марко крвнички погледа још једаред у Сали-агу, па онда замаче у гору.  Још истога дана упаде у Моравце, изведе вођевину и венча је у манастиру. Сали-ага је наредио после да га ухвате, али он склони жену, а сам се одметну у Недићеву дружину. Овај догађај, који се од уста до уста разносио и величао међу сељацима, толико је распалио Милоја, да умало и сам не оде за Марком. Ни ујакове претње ни братовљеве молбе нису га могле задржати. Тек на сузе и запевку мајчину смири се и обећа да неће отићи. Али, ево, наста час, у коме га ни мајчин плач ни преклињање не би одвратили од крви. Шта би дао, само да се докопа главе макар једнога Гагића, да је одфикари и остави гавранима баш на овоме месту, где сад стоји, а на коме је пре два дана лежало тело његова брата. Из овога премишљања пробуди га коњски топот. Он се обазре и угледа два коњаника како касају њему. Брзо замаче у честу, па отуда стаде посматрати. Отуд, са стране Дића и Мораваца, јашу два Турчина у белим саруцима. Један измакао мало унапред, обуздава коња да не жури, и чешће се обазире за другим, а други изгледаше као да се на коњу бочи с неким, што се из све снаге отима. Милоје познаде Суљу и Рама. Коље су обукли у пену, а Рамо чврсто држи уза се женску прилику, која се праћака и отима. Рамов коњ често упропнице поскакује, осећајући ударце, а Рамо га дизгинима притеже. — Нуто, цуро, нуто! — узвикну Рамо притискујући девојку.  Милоја поли чудна ватра. Учини му се срамота, да, овако оружан, пропусти Турчина да однесе девојку, која нема моћи да се отме. Суља промаче тик самога честара. Још неколико корачаји, па ће и Рамо с девојком. Милоју се смрче пред очима, па, и не знајући шта чини, потеже кубурњак и викну силно: — Стани, Турчине! Громовит прасак проломи се кроз узину и одјекну по горама, а густ дим покри шипражје и њега. Сад није више ништа видео осим Суље, који у часку заустави коња и скреса кубурњак у дим. Неколико ситних гранчица посуше га по глави; он трже и други пиштољ, испали на Суљу, а Турчин, на овај други пуцањ, ободе коња и у трку замаче пут Рудника. Милоју беше као да је пијан, — тако му је бубњало и тутњало у глави, па, докле се густ дим вукао по снегу, он је, сакривен у честару, пунио пиштоље. — Ама шта ли је с Рамом? Ето, Суљу сам видео где замаче! — помисли и извири из шипрага. Тамо у страни угледа оседлана коња, како стоји на једноме месту и хрже, а мало подаље лежи изваљен Турчин, а поред њега она девојка. Не мичу се ни Турчин ни девојка. Милоје се обазре на све стране, па кад се увери да нема никога, притрча Турчину. Из груди и из уста Турчинових лопила је крв и јасним руменилом багрила снег. Чудно осећање  обујми га свега, кад му дође помисао, да је он, својом руком, убио овога. То је први хитац и гле како не промаши. Девојка лежи у снегу. Од борбе и отимања одело јој је подерано и у нереду. Овде онде провирују пуначка рамена, а из подерана рукава лепа бела рука. Он се саже и ножићем исече узе, којима јој беху руке везане. На потиљку напипа рану и косу влажну од крви, али та рана није била велика; изгледа као да јој је на једноме месту кожа окрзнута. — Чија ли је? — помисли и мало је подиже, да јој лице угледа. — Смиља! — викну и намрштено стукну назад. Збуњен, као кривац кад га ухвате па делу, стајао је и несвесно бленуо у ово лепо лице, које и у несвести беше тако свеже и насмејано. Та он је избавио сестру свога крвника! Убио Турчина, и ради кога? Брзо се окрете и пође, да се што пре уклони, али, после неколико корака, заста. Учини му се срамота, да остави у снегу онесвесло девојче, које је мало час избавио, а сад га напушта, да се смрзне, да га вуци прождеру. Врати се и наже се над ово лепо лице, па га дуго и замишљено посматраше. — Штета! — прошапута. — Како је наочита! И без икаквога размишљања клече, подиже јој главу и поче снегом трљати раницу на потиљку. Извади из уста јаглук и приже ухо, да чује дише ли.  У оближњем шумарку чу се лавеж. Њему севну помисао, да га може когод затећи на овоме месту и познати, па онда проказати Турцима. А да се опет уклони и сакрије у честар, било је већ доцкан. Он се хитро диже, трже кубурњак иза паса и тако очекиваше. Два огромна космата пса, као вуци, излетеше из леске, полетеше с лавежом напред, па, кад угледаше Милоја и лешеве, подигоше њушке у вис и стадоше вучке завијати. Из честара изби човек, викну на псе, па, кад угледа Милоја крај лешине, прискочи у неколико скокова. То је био манастирски чобанин. — Шта је ово, Милоје? — Ето, убих! Чобанин се наднесе над убијеним. — Ама зар Рама? — Ја! — Па сада? — запита он и стаде га гледати радознало. — Не знам, вала! Неки ме бес ухвати, а нисам знао да је ова. — Је ли жива? — Дише. — Па ово је, бој се, Смиља! Милоје не одговори, само је мрко гледао у страну. — Ех, сирото девојче! — рече чобанин. — Хајде да је однесемо у манастир. — Ето ти је, вала, па је носи куд знаш, а ја нећу!  — Не могу сам, — одговори младић. — А ваљада нећеш да оставимо крштену душу, да је вуци раздиру. — Па, учини како знаш! — одговори Милоје, који, збуњен свим овим што се око њега догађа, није више умео ни мислити ни владати собом. Сад се предао потпуно вољи јачега. — Дедер, помози ми да начинимо лесу! — рече чобанин. Па онда уђоше у леску, насекоше ножевима грања и прућа, удесише како се могло, па положише онесвесло девојче. — Ех, да богата оружја у ове Туркешање! — узвикну чобанин, кад положише девојку. — Шта велиш, Милоје, да поделимо? — Узми, вала, све! — Зар? — рече чобанин и извуче дивна два сребрњака и срмом извезен јатаган, па их задену за појас. — Знаш ли ти, Милоје, да сам једнако меркао, како да дођем до оружја, па одмах да се одмећем. За који дан чућеш већ, како Дамљан Кутишанац хајдукује. После овога одвукоше Турчина дубоко у честар. Дамљан одалами штапом коња, те овај полете Руднику. За тим подигоше лесу, пођоше донекле обалом, па се онда изгубише у густој шуми, којом се могло све до манастира отићи. 5. Док се ово догађало на Љигу, у Дићу се разлегао јаук и кукање. Гагићева кућа постала је згариште, око кога облеће Гагићева мати, буса се у груди и лелече. До мало час кућа као око, а сад ни куће ни кућишта, ни сина ни кћери. Њена снаха, жена Николина, плаче с њом заједно. Јад је већ толико избезумио старицу, да је једанпут хтела да скочи у ватру што је догоревала, али је задржаше сељаци, који се после Рамова растеривања наново искупише. — Е, ово се не може више трпети! — уздахну Стеван Јевтић, ујак Гагићев. — Моравчани ће нас ископати. — Нису нам Турци криви. Код њих нас они облажу и онај проклети Рупић, што седи уз колено аги Џинићу, па овај верује, како му он долаже. — Зубима ћемо се клати! — узвикну трећи. — Е, гледај само бруке, што се почини с невиним људма! Па сад нека ми дође Хаџи-Ђера, да мири крв! Тако се разговарало око Гагићева згаришта. Сви су они знали, да је Шаћир-ага одвео Гагића као убицу Миланова; а што је одвукао девојку, то је била обична ствар, на коју се око Рудника већ навикло, откако је Сали-ага на Руднику. А догађај у Дићу овако је текао. Дамљан чобанин урадио је онако, како му је Хаџи-Тера наредно. Јован Гагић је одмах склонио снаху, мајку и сестру код свога ујака, па се вратио да дочека Шаћира. Старији брат Никола био је тих дана на путу. Рано ујутру укаса гомила хатлија у двориште, где их дочека Гагић са склопљеним рукама на прса и поклоном до појаса. — Добро нам дошао, честити ага! — рече и притрча да прихвати коња. — Ђит бре, домуз! (Вуци се, свињо!) — осече се Рамо, а Суља, који је био већ сјахао, прихвати Шаћирева хата. Овај одговор био му је довољан, да позна, е Турци не улазе у кућу као пријатељи. — А ђе је онај други? — запита Шаћир, улазећи у кућу, и погледа преко рамена у Јована. — На путу, честити ага! — одазва се овај, држећи се једнако у оном покорном положају. — На путу, ја. Из ове куће сви су па путу, — одговори Шаћир с подсмехом, а испод очију стреља у сваки кутић куће. Срце му је силно куцало од жеље, да што скорије угледа оне жаркасте обрашчиће, пуначка недра и насмејане очи лепог девојчета, што их је угледао само једаред у своме веку, а то једаред било је доста, да му помути ум, занесе срце, да га опије, те да целога века мамуран остане. — А кога има тамо у вајату? — Нема никога, честити ага, — одговори Јован. Шаћир гневно отисну ногом врата и загледа у вајат. — А где су чељад? — Па, у Ваљеву, ага.  Шаћиру поче кипети. Премери га мрко. — У Ваљеву, ха? — Јесте, честити ага. — Капе влаше, капе! К’о велиш, пљун’о сам, бива, једаред аги у браду, па зашто не бих сада у брк? Ама ниси знао, да свака лаж на нос искочи. Бок јемек тен баш арр! (Од једене нечисти глава боли). — Не лажем те, ага. — А ко, море, уби Станковића? — Не знам, ага; ја нисам! — одговори Јован. — Знаћеш, бива, знаћеш, кад притегнемо. Везујте га! Турци се склепташе око Јована. — Аман, честити ага, ја нисам крив! — викну Јован, и поче се иза све снаге отимати. — Везујте крмка! — дрекну Шаћир, коме се закрвавише исколачене очи од силна гнева, што ће се и овога пута без девојке вратити. Мало за тим и Гагић је лежао на земљи везаних руку. — Е, сада се моремо на тенахне разговарати, влаше, — рече Шаћир и седе на троножицу према везаноме. — Дедер нам реци, ђе си склонио чељад? — Среће ми, ага, у Ваљеву су! — простења везани. — Лажеш, незевенк, бре! — плану ага. — Ђе је Смиља?! — Убиј, ага, али не лажем!  — Лажеш, кућко једна! — виче Шаћир, а све га више подузима беснило. — Лажеш, него реци истину, па ћу те одмах пустити. Гагић као заливен заћута. — Говори, Влаше! Гагић ћути. — Е, рећи ћеш, крмку, рећи ћеш све, па чак и оно, бива, како си мајку за сису уио! Дедер, Суљо! — грмну Шаћир и као помаман скочи са седишта. На овај знак прискочи Суља, подиже Гагићеве ноге, па их замаче конопцима о једну мотку, што виси с таванице, те се о њу вешају рубине, кад је напољу влажно. Други му изуше опанке и чарапе, а два се Турчина издвојише, према истуреним голим табанима, с дреновим штаповима. — Немој, ага, молим ти се; ја нисам крив! — преклиње Јован. — Ђе је Смиља? — У Ваљеву је. — Удри! Десетину! — дрекну Шаћир. — Број, Суљо! Штапови звизнуше. Гагић само зажмури и стеже вилице, да не ода јаука. — Десет! — одброја Суља. Шибачи стадоше.  — Ђе је Смиља? — запита ага попово. — Убиј, ага, али не мучи! — јекну Гагић. — Број, Суљо! — дрекну ага. Шибачи продужише.  Гагићу ударише сузе од бола, али само шкрипну зубима, а ни гласа не пусти. — Десет! — одброја Суља. — Хапе кьз, харам заде? (Камо девојка, проклети сине?) Хоћеш ли рећи? Јован само зашкрипа зубима и болно јекну. — Море, што не одговараш, крмку?! — узвикну Рамо. — Број, Суљо! — викну помамни ага, а очи му севају као у звера. Кад Суља одброја и тридесету, Шаћир даде знак да се престане. Јован се трзао и јечао од бола и срамоте што је дочека. Кад га усправише, он се сруши, јер није могао да стане од болова. Чинило му се, као да је земља посута живим угљевљем. Њих четворица изнеше га из куће, метнуше на коња и чврсто притегоше, па онда појахаше хатове и пођоше. На поласку бацише угарак у кров, те кућа букну у пламен. Све докле Турци не откасаше с пленом, из села се нико живи није јавио од страха да га не снађе ма какова беда. Тек доцније почеше се преплашени сељаци извлачити један по један из ниских земуница и приземних кровињара и збирати се око пожара, што је прождирао суха храстова брвна и с праском бацао хиљадама варница на све стране. Гагићева мати, сестра и снаха тек су на згаришту сазнали, како је Јован одведен. Докле су се сељани мајали око ватре и Гагићеве чељади, Турци су далеко одмакли. На  првој распутици неколико моравачких Турака, што пођоше са Шаћирем да просехире, хтеде у свој хап. Рамо, који је успут јахао ћутећи и премишљао нешто, ободе коња и докаса Шаћиру. — Турске ми вјере, смио бих се заклијети, е нас је овај влашки домуз слагао. Не море бит’ друге, дјевојка је у селу. — Како ћеш им ухватити трага, кад су им куће растркане као чворци потлијен испаљене пушке? — одговори Шаћир зловољно. — Не смију крмци даље од куће. Ево, у што хоћеш, да ћу их наћи на згаришту! — А ти; дела, узми нешто људи, па окушај. Донесеш ли ми Смиљу на Рудник, чинићу ти, вала, сваки измет, какав гођ ти је драго! — Узећу од нашијех само Суљу, а остало нека ме прате Моравчани. Главно је да узмемо дјевојку, а потлијен је све лако. И Рамо са Суљом и моравачким Турцима бану изненада на згариште. Кад се појавише, застрашени се сељаци ускомешаше. — Мир, рајо! Нико да се не макне с места, коме је живот мио! — викну Рамо, а наперене пушке на гомилицу празноруких очекују само један миг, па да се као гром саспу у збијену гомилу. Сељани ставише руке на прса и с погнутим главама очекују, шта ће их снаћи. — Је л’ овђе кнез? Из гомиле се издвоји омален старчић.  — Нема га, честити ага, — одговори старчић, брзајући преплашено језиком. — Онда ћеш нам ти рећи, ђе је Смиља? Старац се узврпољи. На лицу му се опажао страх, па је чисто трептао. Тај старац није био из овога села, али је овде био познат по имену чича-Боца. Тек пре неколико дана дошао је овамо у пријатеље, да се мало проведе. Али и ако није био из овога села, он је и са ове стране Рудника, као и у својим Сврачковцима, изашао на глас, па је чак добио и име Дели-Боца, са једнога догађаја, коме се дуго времена цео Рудник смејао. Наиме, чича-Боца није се нигде по селу јављао без кубурњака и дугог јатагана за пасом. А где год би чуо за гуслара да гуди у чијој кући, навраћао би онако оружан до зуба, да бар чује што о староме јунаштву, кад „младина носи срце у петама“, као што је обично говорио о тадашњим Србима. Једнога дана рупи изненада у Сврачковце Сали-ага, те чича-Боца немаде кад да сакрије кубурњак и јатаган испред очију агиних. — Доле оружје! — грмну ага, кад угледа у гомили наоружана старца. Закрвављен агин поглед и громовит глас толико препадоше чича-Боцу, да не имаде кад ни распасати силаје ни побећи; ноге му се подсекоше, он се сроза низ брдо, па се као колут котрљао низ стрму падину до самога подножја, а отуда се скотрља у поток, одакле се сав мокар једва извукао. Сали-ага од силна смеха  није му ништа урадио: само га прозвао: дели-Боца, а после су га и сељани тако звали. Као у грозници цвокотао је чича-Боца, гледајући у наперене пушке. Заустио је да каже, како он није из овога села. — Пази, старче, да истину кажеш! Она је овђе неђе, а не речеш ли ђе је, листом ћете изгинути. Дели-Боца се само сави и простења нешто, али му реч запе. Рамове очи севале су крвнички, а рука, што је почивала на јабуци од кубурњака, била је готова на крв. — Она... — простења старац, — она је... — Ђе? — Тамо, — одговори чича-Боца, да се једва чуло, и показа палцем преко рамена на пласт, где су сељаци у брзини сакрили девојку. — Растурите сено! — викну Рамо. Очајан врисак разлеже се из пласта, а одмах за овим излете девојче и наже бежати. Рамо и Суља пустише се за њом, а остали Турци опколише снаху и мајку њезину, која иза свега гласа зајаука. Смиља се отимала, али узалуд. Турци је везаше и натоварише на Рамова коња, па онда растераше рају на све стране, а они касом одлетеше. На згаришту је остала само мајка, која је од јада пала у несвест, и снаха њезина. Врисак Смиљин разлегао се неколико пута, докле јој Рамо не затисну уста јаглуком. Кад су већ измакли и стигли на распутицу, Рамо  отпусти моравачке Турке, па отуда сам са Суљом продужи пут на Рудник, где би и стигао, да га Милојева рука не заустави. 6. Густиш, кроз који је Милоје с Дамљаном носио Смиљу, слази до самога манастира, те се тако нису морали плашити, да ће их ко угледати. Тек кад доспеше до окомка шуме, што се, као одсечна падина, стрмо спушта у манастирско двориште, стадоше. — Спусти! — рече Дамљан. — Ти очекни овде, а ја ћу отпасти до манастира, да видим јесу ли у кући сами и да јавим. Чобанин штуче у шибљак, и тако оста Милоје сам с девојчетом, које се није свестило. Оно мрачно осећање, што га је спопало, кад је сазнао кога је избавио, није га никако остављало. Он се спусти на изваљени пањ, окрете леђа онесвеслој девојци и зарони у тешке мисли. Да је могао само, чисто би јаукнуо од неког терета, што му се свалио па душу, па га притискује, те му не да дахнути. А то не беше из страха, што је убио Турчина, а још маље да гаје гризла помисао на крв. Сазнање да је прву крв пролио у корист Гагића, да је раскопао своје огњиште ради Гагића, толико га је пекло, да је сав кипео на самога себе. Мало ли је, што су само из ове куће три главе легле у гроб, него сада да гледа још, како му Турци пале кућу, огњиште растурују а њега...  Дубок уздах пробуди га из немилих мисли. Он се окрете и збуњено погледа тамо. На леси је лежала Смиља отворених очију. Милоје се несвесно заблену у девојче, двоумећи, да ли да се уклони или да очекне. Докле је тако нерешљиво стајао, Смиља га је посматрала крупним очима, али њезин поглед је чисто замагљен, те се чини као да се напреже, да разабере предмете око себе. Сад поуми да се дигне, одупре се лактом, али малаксала са напора клону, удари главом о лесу и болно јаукну. На овај јаук Милоје прену, брзо јој прискочи и мало је подиже. Девојче је жмурило. Пуначка недра, што су тако близу његових прсију, дизала су се и спуштала са убрзана дисања, а лепа глава лежала је заваљена на његову колену. Држао је тако неколико тренутака, а није знао шта да ради: да ли да је остави овако немоћну, па да побегне, да га не види, да не сазна, ко ју је спасао — или... — Ватра! — прошапута девојче — Изгорећу! Милоје зграби шаку снега, згрудва је и прислони на девојчине усне, које су као ватра гореле. С ненадне хладноће девојче се мало стресе и поче жудно сисати влагу југовна снега. После неколико тренутака расклопи очи, па се забленуто загледа у Милоја, који поче зверати на све стране, само да сакрије поглед, да се не сукоби с њезиним очима. Смиља се постепено разведравала. Мало по мало и она поче схватати да се налази у шуми  сама, у рукама крвна непријатеља своје браће. Страх и хладна језа, што је почеше подилазити, толико је захватише, да је као у грозници дрхтала. Откуда она овде и зашто је држи тако? Од силна страха не смеде изустити ни једне речице, него је дрхтала и укоченим погледом пратила сваки његов покрет. Милоје кришом погледа. Дивно девојачко лице, мало побледело због несвестице и крви што је истекла, било је тако ведро и свеже, да га је та свежина запљускивала неком необичном топлином, девојачким дахом. Њему се у томе часу учини, да би било грешно да је није избавио, баш и кад би знао, да је то она, — сестра Гагићева. Најзад: „ово је луда женска глава, а она није крива за нашу заваду“. Тако је помислио у овоме тренутку, гледајући у ове бистре очи, из којих је сјала ведрина као из свежа и бистра кладенца, кад се у њему сунчева светлост огледа. Али ипак та помисао беше само тренутан осећај, који се ненадно јавно и ненадно ишчезнуо. Оно тешко расположење наново га захвати, и њему поче бивати несносно, што нема Дамљана. Ово неколико тренутака отезало се као вечност. Он нестрпељиво ослушну, хоће ли чути ход или гласове. Али у шумарку беше све мирно и немо. Само што над главом чује одмерено куцкање. То пузавац разбија кљуном храстову кору на једном дрвету. Девојче је дрхтало као ухваћена птичица. — По Богу да си ми брат, — прошапута  девојче, коме од страха грунуше сузе, — немој ми учинити зла. Још није била начисто, шта се све с њом догодило и откуда сама у овоме густишу са Станковићем. — Ћути! — осече се Милоје. — Сад ће и они. Девојче га погледа престрављено. С манастирске стране зачуше се гласови. Милоје пажљиво ослушну. — Они су! — рече полугласне, положи девојче на лесу, на се у једном часу изгуби испред њезиних очију. Као срндаћ, кога ловачки керови гоне, тако је и Милоје јурио кроз шибље и густе шумарке. С камена на камен скакао је, а од силне задиханости и узрујаности с њега су капале крупне грашке зноја. Није никако желео да се на овоме месту састане с Хаџи-Ђером, кога, као и његов ујак, није марио. Тек на домаку своје куће што заста, да одахне и да се мало прибере. Ено, тамо му је мати и снаха и, можда, ујак. Шта ће им казати и како да рекне, да је он убио Турчина, и то чега ради? Да спасе Смиљу Гагићеву! — Или да сакрије од њих? А зар се већ сутра дан неће сазнати? Зар Дамљан није исприповедао у манастиру, а Суља, који је пуцао у његов дим, зар га није могао видети и одати тамо на Руднику! И ко зна, неће ли већ сутра зором налетети Сали-агини људи, да га ухвате. За једног Турчина њега ће убити, кућу му запалити, а мајка ће свиснути од бола и чемера, кад угледа, како га некрсти туку и вуку на Рудник. — Хеј, будало, шта си урадио! — јекну очајно и удари се песницом у главу. Плах и узрујан корачи преко прага, па, не погледајући ни у кога, уђе у вајат, дохвати кубурњаке, те их тресну у други крај вајата, па седе на пространи кревет и тешко се замисли. Кад је Милоје ушао у кућу, његова мати и ујак седели су покрај огњишта, а снаха је нешто око огњишта радила. Кад га угледаше онако узрујана, ујак и мати само се згледаше. — Шта ли му је? — запита Рупић. — Не знам, — одговори мати и брижно погледа у вајат. — Отиди до њега. Старица отшкрину врата и помоли главу: — Миле! Милоје ћути. — Кућо моја, шта ти је? — запита она и уђе у вајат. — Да ниси болестан? — Нисам, најо! — одговори он и скиде мајчину руку с чела, које је као у ватри горело. — Па што гориш тако? — Где је уја? — У кући. Хоћеш да га зовнем? — Жедан сам! — хукну Милоје, дохвати крчаг покрај себе и наже пити. Докле је пио, мајка је претрнула, гледајући у његове закрвављене очи и узрујано лице. „Шта ли му је?“  — питала се она, па је са страхом очекивала. — Опрости, најо, али ја те морам оставити. Мати затрепта. Овај промукли глас и узбуђено лице, које час о час мењаше боју, чисто је порази. — Веселниче, шта си урадио? Милоје збуњено погледа у очи, као да би у њима хтео да прочита да ли се већ сазнало. — Ето, урадих! — Шта? — запита мати преплашено. — Убих! Као жеравицом такнута, мајка скочи са седишта. Заципљена овом речи, забезекнуто је посматрала у сина, који само седи и непомично гледа у једну страну. На последњу реч Рупић уђе у вајат. Милоју удари крв у лице и збуњено окрете главу у страну. — Убио си га? — запита ујак журно. — Ја! — одговори Милоје, а и не гледа ујака. — Тешто, соколе, тако и ваља! — викну Рупић весело. — Сад је остао још један пас! Милоје ћути. — Па кога си од њих? Јована? Милоје не одговара. — Николу? Опет ћутање. Мати престрављено гледа то у сина то у брата и чисто цепти од пеке слутње.  Рупић зачуђено погледа. — Ама кога си, хеј? — — Рама, — одговори Милоје сухо. Рупић запрашћено устукну. — Шта велиш? — Рекох... Рупић и мати само блену зачуђено. Милоју поста несносно ово ћутање. — Зар сам ја знао да носи Смиљу Гагићеву. Ето ти! Ујак ипак није разумео ништа. Он само превали зачуђен поглед на Анђу, која је само дрхтала и као онемела слушала шта се говори. — А ја сам мислио, да је друга нека, — проговори Милоје. — Ето, могао је тако и наше чељаде однети, па зар да пропустим? Ја нисам знао, да је то Смиља. Рупић се наслони уза зид. Вајат и све што је у њему окретало се око њега, а небројени светлаци сукћу му поред очију. На слепоочњацима тако му је лупало, као да чекићем ударају, и он се чисто поведе. Неко време стајао је тако разрогачених очију и расклопљених вилица. Није умео ништа рећи. Једино, што му је зујало око ушију, био је неки глас, који као да долажаше из даљине, на му зуји: „Убио Турчина, убио Турчина!“ Мати не мога издржати више, груну се у груди и поче плакати. Наједаред приђе сипу, загрли га и узе тихо нарицати. Снаха, заплашена, стала уз огњиште, па се никуд не миче.  — Куку мени, бато! — јаукну Анђа. — Шта да радимо? — Шта, да радимо? — цикну Рупић и позелене у лицу. — Ето ти тога красника, упитај њега! Ја велим, понео човек оружје, да освети брата, а он убија Турчина! И то кога ради? Да спасе девојчуру, помаже своме крвнику, а сутра ће нам за то кров над главом букнути. — Ја нисам знао да је она? — одговори Милоје, збуњен речима што их ујак осу. — И он се, мајчин син, нашао да исправља криву Дрину, да убија Турке! Ето ти га сада, па нека сам одговара... Идем аги Џинићу! — дрекну Рупић. — Боље и он један да пропадне, него ли кућа, него цело село. У Милоја као да уђе помам. — Иди, — одговори он. — Турци ће ти дати челенку за то! — Шта велиш, момче? — То што ти рекох! — одазва се Милоје и дрско погледа у ујака, који од љутине дрхташе. Рупић цикну као помаман. Станковићи су на његовим рукама одрасли. Он није научио, да му се ико у кући успротиви; сви су га као најстаријег слушали и покоравали му се. А сад... Крв му удари у образе, он стиште песнице и полете Милоју, али одједном као скамењен заста. Милоје устао, испречио се насред  вајата, сева очима и чека. Оштро његово лице чисто је трептало. Рупић га није познао. То више није деран, што је до мало час збуњено зазирао од ујакова погледа, него савршен човек, горостас, који је спреман на све, па чак и на то да смрви онога, који га се дотакне. Један часак био је довољан, да га сасвим преобрази, да од нерешљива дечака створи одлучна човека. Запрепашћена мати вриснула је и стала између њих, да их растави. — Шта је, ујаче? — викну Милоје. — Мислиш ти, да ћеш ме заплашити? Цептиш од страха, што сам умлатио једног Туркешању... Оди, де! Што си стао, шта чекаш? Док је ово говорио, поглед му је севао дивљачки. Рупић је само зеленео и бледео, гледајући у нећака, који се једним махом истрже. — Све си нас убио! — застења Рупић. — Нисам, — одговори Милоје. — Ако не смемо овде остати, а ми ћемо још ноћас кренути у збег. — Иди ти у збег, а ја нећу! — дрекну Рунић. — Нећу ја због једног хајдука да ломим врат по гурбетлуку. Ти страдај, а ја нећу. — Него ћеш аги Џинићу? — запита Милоје пригушеним гласом. — Јесте, њему! Хоћу да прокажем хајдука! — И пође — — Стој! — цикну Милоје и дочепа кубурњак са земље. — Да се ниси макао, ако ти је живот мио!  — Не, Милоје! — врисну мајка и обисну сину о врат. Рупић, преплашен, испустио штап из руке, па се устурио мало у страну и као скамењен блене у Милоја. — Као пса ћу те убити, ако поумиш ма шта. Боље и твоја глава него свију нас! Рупић се чисто скаменио. Забезекнуто гледа у наперено оружје. — О, домаћине! — зачу се пред кућом. Снаха, која је преплашена цептила уз огњиште, истрча пред кућу. На улазу дворишта стајао је Хаџи-Ђера. Снаха притрча вратницама, отвори их и приђе руци, која је благослови. — Где је Милоје? — Овде је, — прошапута снаха, а дрхће од страха. Хаџи-Ђера прође мимо њу. Он је приметио неку усплахиреност па њезину лицу, али није обраћао пажње. Мислио је, да је то само туга за изгубљеним мужем. На кућном прагу заста пренеражено. Тамо угледа уздивљале очи Милојеве и кубурњак, наперен у груди Рупићу. — Помажи, оче духовниче! — запишта старица, која се иза све снаге борила, да истргне пиштољ из руке синовље. — Доле оружје! — грмну игуман, прискочи и снажном мишицом изви из Милојевих руку кубурњак.  — Што га не пустиш? — викну Рупић, који се узјуначи, кад опази да је оружје отето — Хајдуче! Харамијо! Убио си човека, бацио си угарак у кућу, па потежеш оружје и на ујака, који те је од литре меса очувао. Хаџи-Ђера опази у чему је ствар. Он приђе Рупићу и стаде га стишавати. Али Рупић је на сав мах беснео. — Хајдук! Хајдук! — дерао се као помаман. — Не вичи, човече, могу те још чути! — утишава га игуман. — Шта чути? Нека чују! Боље он један да пропадне, него да цело село пострада! Страх, да и сам не пострада, толико је био избезумио Рупића, да је све више долазио изван себе. Милоја је мати ухватила за руку, и он се пустио да га доведе до седала, па га онда обема рукама загрлила и кроз плач молила да се утиша. — За име Божје, шта ти је? — викну игуман. — Милоје није учинио никаква зла! — А Рама? Ко уби Рама? — јекну Рупић, ухвати се обема рукама за главу и поче је нихати то амо то тамо. — Па шта онда? — запита игуман и оштрим погледом загледа се у Рупића. Рупић се убезекну на овако питање, па чисто изненађено погледа у игумана. — Онда? Та због њега ћемо сви пострадати! Са његове луде главе пропатиће село. — Не бој се, Рупићу, — одговори игуман оштро, јер га већ и самога поче захватати нестрпљење; — ако село пропати, ти нећеш! Тебе ће већ заклонити ага Џинић. Изненадни долазак Хаџи-Ђерин и овај разговор утишаше Милоја, те се мало по мало уздивљали поглед поче стишавати, али зато ипак његове очи севаху још претњом, која је мало час на овоме месту приковала Рупића. Хаџи-Ђера приђе Милоју, дохвати га за главу, па га пољуби у чело. — Нека је срећно, соколе! — рече Милоју, који га чисто забезекнуто гледаше. — Сачувао си образ невином детету. Тако ваља! То ти више вреди, него да си пет манастира подигао. — Убија људе, да крвнику помогне! — застења Рупић. — Не греши душе, Рупићу, — одговори игуман. — Гагићи нису убили Милана. На ову реч Милоје прену и пажљиво се загледа у очи игуманове. Мати, која не одмицаше од сина, и снаха њезина, погледаше такођер. — Шта би рекао, Рупићу, кад бих ти ја казао, да је Миланов убица главом твој пријатељ, ага Џинић. Милоје ђипи: — Оче игумане, живога ти Бога, је ли то истина? — Није истина! —дрекну Рунић. — Ага Џинић је баш опоменуо Милана, да се чува... — Од Гагића! — упаде Хаџп-Ђера. — Знао је он, да ће Милан то већ казати у селу,  те тако, кад га нестане, да ће се на Гагића посумњати. Осим Рупића, коме је ово изгледало као лаж, сви су у кући били изненађени. Милоје је само зверао то у игумана то у остале. А у самој ствари и није било баш тако ласно веровати, да је ага Џинић могао учинити што противу Станковића. У Моравцима је и најмање дете знало, да је субаша, још од оне самртне, Рупићев добар пријатељ, а Станковићи су као и остала раја били мирни и послушни. Осим тога Рупић, као најстарији члан ове задруге, толико се додворио код субаше, а отуда и код рудничких Турака, да су га ови у селу окнежили, те му тако створили још већи углед у Моравцима и околини. Сродници и пријатељи, којих готово имађаше у свакој моравачкој кући, знали су за ово пријатељство, па су рачунали, да ће и њима бити добро, ако се не одвајају од Рупића, те тако мало по мало он поста у Моравцима највиђеније лице. Моравчани су, додуше, и после тога сносили све намете као и остала села, па их та послушност није сачувала ни од оног Сали-агина „права прве ноћи“, али субаша је ипак, гдегод би му се дала прилика да користи Моравчанима, а да не оштети своје и турске интересе, ишао на руку Рупићу и селу. А и толико је сељанима било добро дошло. Кад нису смели ништа Турчину, а оно су гледали да покажу своју моћ на суседним селима. Ако је ко имао  заватине на дићском атару, он је могао слободно на њој радити, а да га не заболи глава од стране субашине. Дићани су се могли жалити коме било, то им није користило. Ни субаша ни руднички муселим Сали-ага нису се паштили да их заштите. А то је све још више распиривало ону крвну задевицу. Дићани и њихови сродници из осталих закрвљених села наплаћивали су се на други начин. Где год су се сукобили, тамо су се завадили, побили, један другога обранили, или један другоме убили марвинче, потрли усеве, запалили сена. Једном речи, из дана у дан гомилале су се нове клице за крвну освету, у толико више што је субаша на сваку тужбу урадио онако, како је то ишло у корист Рупићу и Моравчанима. А Рупић је зато био десна рука аги Џинићу. Из његова се села није још нико одметнуо у хајдуке, нити је који хајдук могао наћи склоништа овде. Ага Џинић је с те стране могао мирно са уха на ухо спавати, а да га ни глава не заболи. Па онда није ни чудо што је Рунић онако неповерљиво саслушао игуманову реч. Шта је он могао натрунити субаши, да му сестрића убије, кад ето још ни један Турчин није имао од њега вернијега пријатеља међу рајом? Овај разговор само га је више уверио, да је игуман све то измислио, тек зато да га одвоји од субаше, па да у згодноме часу похајдучи село. Игумана није волео ни зато, што га  ни ага Џинић није марио, али од онда, кад је започео да мири сељане, кад је узео да га јавно међу сељанима прекорева, омрзао га је сасвим. А већ овога пута, кад овако одобрава убиство, што га је Милоје учинио, дође му црн као сатана. „Тај ради, да нас завади с Турцима, да нас отера у хајдуке и гурбетлук“, — помисли и премери игумана испод очију. Немоћ, што је у овоме часу осећао према сестрићу, који му се овако истрже из руку, ускомешала му је из дна душе јед, који га је толико давио, да, му се чинило, е ће се угушити, ако још који тренутак остане у његовој близини. До јуче, до мало час, био је он једини господар, а сад ево и овога калуђера, како се између њега и сестрића увукао, као клин у процеп, да их упропасти, а он нема ни толико снаге, да се одупре томе. Па онда, баш и кад би покушао ма шта, да поврати стари ред, како би се то свршило? Између њега и сестрића испречило се убиство, а да сестрића заштити, сакрије, да се уопште за његов спас заложи, значило би то исто, што и спрегнути се са одметником, а Турци нису олако праштали крв убијена Турчина. Убица и његови јатаци главом су плаћали, а село, на чијем је атару нађен леш, плаћало је тешке глобе. Од таквих мисли Рупићу је бучала глава. — Пропали смо! — хукну очајно после подужег ћутања. - Зашто, Рупићу? —  Бог зна, да ли је Суља и опазио Милоја. Ако га није смотрио, лако ти је бацити сав кабајет (одговорност) на хајдуке. Мало ли их је, који су тако урадили? Али ако га је баш умотрио, а ти реци аги Џинићу, да не знаш ништа и да Милоја нема у кући. Ја сам, ево, и дошао, да Милоја уклонимо још данас, па, ако Бог да те се не сазна, ласно му је доћи, а сазна ли се, зар је мало планина? Или ти мислиш, да је он једини, кога неправда и зулум гоне у хајдуке! Ето ти петорице браће Недића, па Цепиграбић, па Станко, — све је њих одагнала неправда, сви се они одметоше, да очувају још ово мало образа, што нам је остало! Игуманов глас звонио је као глас Претече. Мајка се приљубила уза сина, па чисто не дише, а Милоје укоченом пажњом гледа у лице игуманово, које му у овоме часу дође као светитељско. Овако храбрење, па још из уста слуге Божјега, чисто га понесе, уздиже нада све. Она одлучност и снага, коју је осетио када је потргао кубурњак на Турчина, сад му се наново поврати и њему поста криво на самога себе, што је до мало час стрепео. Али докле је Милоја ово храбрило, дотле је Рупић седео нем и усплахирен. Она једина мисао, да је Милоје убио Турчина, да је помагао крвном непријатељу, да је потегао оружје и на њега, па онда, да му он сада више ништа не сме, и да ће већ сутра страдати сви због његова дела, толико га је ужасавала, да га ништа није  могло прибрати. Да је смео само, он би овога часа и Милоја и игумана смождио, затро би их, да им ни трага не буде, али је овако трпео и слушао, како калуђер на његове очи хвали убицу и још поучава, да се у гору одмеће. Па докле је Рупић као укочен седео и само покаткад шкрипао зубима, игуман је тешио Анђу и саветовао, да седи мирно и да не брине за сина. — Спреми се, Милоје, па у име Бога да се иде! — Спреман сам, оче, — одговори Милоје и задену оба кубурњака за силаје. — А ти се опрости с мајком и ујаком. — Опрости, најо, и немој тужити! — рече Милоје и приступи мајчиној руци. Анђа, која је дотле са стрепњом слушала игумана, прибра снагу, да не заплаче, загрли сина и стаде га осипати пољупцима. У загрљају мајчину Милоје је овога часа осетио сву топлину детињске љубави. Он се није отимао, него је пустио старицу, да га грли, љуби и милује до миле воље. — Бог те чувао, сине! — јецала је она грлећи га. И снаха приђе деверовој руци, да се опрости. — Збогом, снахо, и аманет ти ова стара душа. Пази је као мајку. Снаси ударише сузе на очи; она сакри рукавом лице, па одмах измаче у кућу, да се сакрије.  Милоје, у пролазу мимо ујака, заста, сними фес и ступи преда њ. — Ујаче! — Склони ми се с очију! — осече се Рунић и повуче руку за леђа. — Ја нисам ујак хајдуку! Милоје га мрко премери, па онда приђе почађалој икони Св. Арханђела, која је висила у челу вајата, стаде пред њу, прекрсти се, дубоко се поклони, па је целива. Кад ово учини, још једном пољуби мајку у руку, па се благо изви из њена загрљаја и изађе на двориште. Топла сунчева светлост, што се преливала по одјуженим снежним горама, чисто га разгали. Она небесна ведрина блесну и у његовим очима, и он, раздраган, похита за игуманом, који ведра чела и спокојно корачаше уским гротлом манастирске долине. Анђа изашла на кућни праг, утире сузе што непрестано роне и прати очима сина, све докле се овај не изгуби из њезиних очију. За тим се врати у вајат, прође поред брата икони, наслужи кандило, па се три пута прекрсти, дубоко поклони пред иконом светитеља, положи руке на прса и поче тихо шапутати молитву. Молила се Богу и кутњој Слави, да јој заштите сина од сваке беде и напасти, да му помогну у пољу и гори. Кад је довршила, прекрсти се, метаниса и целива икону. Једна суза, што се скрунила с мајчина лица, ороси лице Св. Арханђела, а њој дође, као да се светац благо насмеши. Побожна  молитва даде јој нову снагу и она се окрете, да изађе у кућу. Рупић, који је за све ово време седео и као заливен ћутао, одједном шкрипну зубима, удари се песницом по колену и скочи. Анђа га погледа бојажљиво. Он прихвати палицу с пода и пође. — Куда ћеш? — запита га Анђа с неком стрепњом и стаде пред излаз. — Уклони се! — Куда ћеш? — То ја знам. — одговори Рупић. — Ти ћеш аги Џинићу? — Идем, да одам пса! — Не, по Богу брате! — јаукну Анђа. — Зар хоћеш да ми кућу мртвим коцем затвориш! — Оно ти није син! —дрекну Рупић, а лице му дође некако страшно. — Нећу ја да због једног харамије пострадам! На ове речи Анђа затрепери мало, али се у часу прибра, а поглед, који до овог часа преклињаше, поста као челичан. — Идеш? — Идем! — одговори Рупић, а прети гласом. — Нека псето само одговара. — Е, па пролази, бато! — одговори Анђа и уклони се с врата. — Мени је и ’нако додијало све. Када ми сва деца легну под земљу, шта ћу и ја овде? Ено ти Џинића! Иди, одај све; али знај: кад се вратиш амо, наћи ћеш ме како висим о овој гредици. А већ после дођи с  твојим агом Џинићем, па се шири сам по овој проклетији. Глас јој је тако мирно и одлучно звонио, а онај поглед, који је приковала у очи братовљеве, збуни Рупића. Он устукну мало, дубоко хукну и седе на своје место. Наста ћутање... Рупић оборио главу, а на лицу, које је и сада усплахирено, трепери свака жилица. Анђа се наслонила уза зид, па, одлучна и мирна, приковала поглед у брата, као да би хтела рећи: „Хајде учини!“ Станојка стоји насред куће и страшљиво погледа то у свекрву то у Рупића. Најзад овај диже главу и мрачним погледом премери сестру. — Па сад?... Анђа га само одлучно гледа и не одговара. — И ми сви да пострадамо због њега? — Нека пострадам! — одговори Анђа. — Нека ме растргну коњима на репове, само он да се сачува. Рупић је чудно погледа. После забуне од сестриних речи и сам је почео осећати, да ће пренаглити, ако пре времена ода. Али у колико је то осећао, у толико му сад више поче искрсавати слика игуманова, који му одведе сестрића. У њега се почела увлачити нека нејасна слутња, да је у сав овај посао уплетен и сам игуман, а нарочито га то уверавало, што баш сада, кад је Милоје убио Рама и спасао Смиљу, он правда Гагића, а оно убиство товари на леђа субаши.  И сав јед и жестина, што су се комешали у души после оног сукоба са сестрићем, пређоше на игумана. Сад му се учини све јасно: и онај разговор после сахране Миланове, и онај састанак с Гагићем, па онда и оно Милојево одупирање да иде с њим Џинићу, и његов одлазак на Љиг баш онда, када ће Рамо пронети Гагићеву Смиљу. Сви ови догађаји сплетали су се и преплетали у његовим мислима, па су га све више утврђивали, да је Хаџи-Ђера увукао потајно његова сестрића у своје замке, а овај је све то крио од њега. И то га у помам доведе. Сад више није ни мислио о Милоју. Хаџи-Ђера постао је чвор овога сплета, а мржња, што је мало час букнула на сестрића, налете као бујица на игумана. — Шта си се узјазбила ту, те бленеш! — дрекну на Станојку, која још једнако стоји насред куће. Станојка се ужурба и потрча огњишту, те тамо поче нешто радити. Рупић се диже и пође. —- Оде ли? — запита Анђа, а једнако га мери оним погледом. — Идем до кума Мратића, — одговори Рупић, не погледајући је. Кад изађе из вајата, Анђа обори главу на прса, па тако оста неко време. Очевидно борила се само собом. — О, снахо! — Чујем, најо — одазва се Станојка.  — Деде, ћеро, привуци ми овај губер, те ме покри; нешто ме зима ломи, — рече Анђа, па се спусти на пространи кревет. Снаха је покри, па онда седе крај ње. — Је ли, најо? — Шта, ћеро? — запита Анђа, а вилице јој по мало цвокоћу. — Зар није боље, да се и ми уклонимо кудгод, докле ово чудо не прегрми? — А куда бих од оних гробова? — прошапута Анђа и навуче губер на очи. — К’о велим, док се не смири. Анђа не одговори ништа. Скривена под губером мучила се да савлада бол што је ломио. Али што се више уздржавала, бол је све више бујао, притискивао и давио, да јој се учини, е ће се угушити, ако бар једаред не уздахне. — Јаох, до Бога, зар да и њега изгубим? — врисну из грла и поче се трести као у грозници, а сузе као дажда линуше низ њено лице. Студена језа, што је спочетка захватала, постепено се утишавала, а место тога осети топлину, као да је поливају по снази врелом водом. Мало по мало и врелина поче бивати тако несносна, да јој се чинило, е ће јој сва изнутрица сагорети. Свест јој се стаде мутити и она се занесе у грозничаво бунцање. Снаха је лебдела над њом. — Снахо! — Чујем, најо! — одговори Станојка, па се наже над њом.  Што не отераш ту црну псину? — Коју, најо! — запита Станојка и погледа око себе. — Ето је код кревета, где режи... Ох ох!... — Шта ти је, најо? Разабери се! — прошапута Станојка преплашено и поче је дрмати. Анђа отвори за часак очи, али их брзо склопи; она није осећала ово дрмање, само је тек по који пут јечала у тешком заносу. Станојка се поче плашити. Дође јој да истрчи напоље, те да позове ма кога, али најближи комшилук у растршканоме селу био је толико удаљен, да би морала добро викати, докле би довикала. Међутим, није никако смела да остане сама уз болесницу. Докле се тако ломила шта да ради, свекрва је збацила губер, подигла се мало и гледа у снаху. Али то није био њезин поглед, него некако друкчији, нејасан и страшан. — Како ти је? — запита Станојка, а престављено гледа у онај поглед. — Шта радиш то? — Ништа, најо? — Како ништа, кад ти сва коса гори! Угаси то! — Лези, теби је зло! — одговори ова и положи је полако. — Ох... ох! — зајеча Анђа. — Ох... ухватиће га пси!... Занос је бивао све већи, а из ње је јара чисто била.  Снаха донесе сирћета, па јој натрља чело. Ово као да је годило болесници, јер се наскоро стиша и тврдо заспа. Станојка причека још мало, ослушну, и кад се увери да спава, покри је полако, па онда нечујно изађе. Хтела је да огледне неће ли спазити ма коју од жена, те да је позове, да јој се нађе у помоћи око болеснице. Пред кућом зачу кораке. — Хеј, домаћине! Она потрча напоље, али кад пређе праг чисто устукну. Пред њом је стајао ага Џинић. — Помози Бог, снахо! — Бог ти помогао, честити субаша, — одговори Станојка, стави леву руку под гуњић, а десном се маши агина скута. — Нека, снахо, нека! — одговори субаша и трже руку, у којој му беше дугачак чибук. — А где је кнез? — Отиш’о до кума, мало час, — одговори Станојка, а у грлу јој запиње свака реч. — А ти сама, ха? — Ето, — одговори опа, — чувам болесну нају, те изађох, да дозовем коју од жена. — А где ти је девер? Станојка се смете: — Овде... не знам... Бој се, и он је отпао тамо. Ага Џинић је погледа испод очију, а поглед му је чудновато светлео. Он је већ сео на једну троножицу крај огњишта, па је из везене  дуванкесе, што му је висила испод срмали-пиштоља, извадио између прстију дувана, те набија у лулу. — Баш добро, бива, те те затекох тако. Деде, принеси ватре. Станојка прихвати машицама жар, па га принесе на чибук. Затим се измаче у крај и тако оста стојећи, а очију са земље не диже. Ага Џинић одби неколико густих димова, па онда упиљи у Станојку. И не погледајући у њега, Станојка је лепо осећала његове погледе, па се од стида чисто мењала у лицу. — Па, болан, ти сад удовица? — ослови ага Џинић. Станојка не одговори ништа. Сад би се радовала, да ма ко наиђе овамо, па макар то било и најмање дете, само да није са субашом на само. — Јазук! — продужи субаша. — Онако добар човек, па га изедоше. — Бог им судио! — одговори Станојка тихо. — И судиће им, не брини. Неће им остати ни камен на камену. За једног Станковића све ћу Гагиће побити. Станојка га кришом погледа. Субаша примети ово, па још боље упиљи поглед у њено лице. Она се збуни пред овим очима, које је чисто прождираху, ужурба се око неких прња, поче их купити и пође с њима напоље. — Ама куда журиш? — запита ага Џинић; па како је баш у томе часу пролазила покрај њега, обухвати је руком око паса и привуче себи. Станојка задрхта као прут. — Шта се опиреш толико? — прошапута субаша, а глас му трепери од узрујаности. — Море, зар не видиш колико сам мерак на тебе? — Пусти ме, ага, молим ти се! — одговори ова, а све се упиње, да му се извије. — А што, јање моје? — Пусти, видеће! . . — Па ако и виде! — одговори Џинић и, отуривши чибук у страну, укопча је и другом руком. — Сједи де овамо? Станојка испусти прње, па се обема рукама одупре о његова прса, да се отме. — Сједи мирно, кад ти велим! — викну мало снажијим гласом, и силом је привуче себи на колено. — Ето, ви’ш, тако! — Аман, ага, дина ти, пусти ме! — Пустићу, ама да чујеш прво што ћу ти рећи. Не мисли, да ћу силом ишта усхтети: таква ми не требаш. Ама ти знаш добро, ко те је сачувао, да не идеш као и остале на Рудник. А сада ти велим, бирај што ти је милије: или мени или на Рудник. Први дан, кад биров викне да све цуре и невесте пођу Сали-аги, и ти ћеш, дина ми! А тамо ти нема бирања: ко те први уграби, томе ћеш измећарити. Ха?  Докле је Турчин говорио, Станојка је трептала као јасика, па је чешће покушавала, да се истргне; али чврсте Турчинове мишице снажно су држале плен. — По Богу, ага, — зајеца она, — Милан ти је био пријатељ, он те је увек поштовао. — Ех, пријатељ? Ама, женска главо, њега нема више, а ја сам му био пријатељ због тебе. Пазио сам те, бива, и онда као и данас. Него, жив ми, немој више да се опиреш. Бирај, што ти је гођ драго. Не дођеш ли ми још данас у хан, сутра ћеш са осталима на Рудник. Станојки је, које од борбе да се отме а које од овог разговора, лупало у грудима, као да песницом удара. — Пусти, ага, амана ти! — Батали то! Кад ми одговориш, пустићу те. Ама не смећи са ума, како ти рекох: или мени или на Рудник! Ово или или није давало да подуже размишља. Субашине речи нису биле само обичне претње. Он је зацело пре полак године сачувао, да, као друге, не иде на Рудник. Милан је молио агу, да је спасе срамоте, па је чак и претио, ако му жену одведу тамо, да ће одметнути село. И ага му је учинио. Али сад нема никога. И Милоје, у кога би се можда поуздала, уклонио се, Бог зна куда, те тако њојзи није остало друго, него да се покори судбини као и остале. Па опет ова рудничка весеља, за која су и деца у селу знала, била су за њу толико  страшна, да би пре сактисала саму себе, него што би тамо отишла. Сали-ага и његов побратим, са осталим Турцима у тврђави, чинили су та весеља јавно. Докле је једно коло девојака и младих жена с рудничким Турцима играло, дотле су друге девојке седеле у крила осталим Турцима, који су сехирили. И помисао па ово чисто је обезоружа. Страх, да не иде на Рудник, потресе јој сваку жилицу; она више није имала снаге ни да се отима ни да се одупире насилнику, што је држаше. Међутим, субаша је пламтео и жудно чекао њезин одговор. — Па, реци, шта си наумила? — Доћи ћу, — прошапута Станојка готово нечујно. — Не дочух, шта рече? — запита Џинић и привуче јој главу лицу. — Хоћу, — шапну Станојка дршћући, а лице јој поче пламтети. — Е, виш, тако те хоћу, снахо! — одговори ага загушеним гласом, привуче јој главу, па јој притиште пољубац на вреле образе. — Ех, бива, сада сам лак, као да си ми скинула Бог зна какав терет с душе. Ево па! То нека ти је само тек ’нако, мало обележја, а већ после ћу те окитити, да ће ти све цуре завидети. Кад то рече, извади иза паса златну рушнију и стиште јој у шаку.  Станојка је била као убијена. Нити се бранила више, нити је шта говорила. — Дакле, још данас? — прошапута субаша и уста. — Чекам, знаш, до заранака доћи ћеш већ. А сад, ето, одох. На поласку је још једном помилова и пољуби, а за тим изађе из куће и замало па се изгуби. Станојка је остала потпуно збуњена, крв јој ударила у лице, па се све зајапарило, а у грудима јој је силно лупало. Она није видела ништа: ни оно благо и топло сунце што трепери озго и сија над снажном белином, ни плаво пространо небо, што се наслања на усталасале горе и планине, ништа, ништа; њој је зујало у ушима само оно, што је мало час чула, а у мислима јој се испречио црни Рудник и срамота, што ће је већ сутра можда снаћи, ако се не одазове овоме Турчину. Тако је стајала неко време, па онда пође у вајат; али кад маши руку за узицу скакавице, трже је као опрљену. Стид је од саме себе ухвати и не смеде да прекорачи тамо, где јој је болесна свекрва лежала. Чинило јој се, да ће јој се на лицу видети све: и шта је чула и како је до мало час седела на колену Турчину. Она се врати огњишту, па је, ни сама не знајући шта чини, узимала час једну а час другу ствар, премештала је с места на место, па је онда застајала и непомично гледала у оне разнобојне пламичке што сукћу и пуцкарају по широкоме огњишту.  У један мах јој дође и та помисао, да се утеши оним што мора бити. — »Ето, сила Бога не моли“, прошапута у себи. „И остале су морале да учине тако, па зар су оне криве. А мени је бар оставио да се спасем видовне срамоте. Њих види сваки, кад иду на Рудник, а мене неће видети нико“. Тако је у један мах покушала да се, колико толико, измири са својом судбином, али то је било само за један тренутак. Узрујана душа размахнула је у њојзи као олујина, па као што ова ломи и обара, кида и руши, тако је и она необичном брзином стресала мисао за мислима. Ма колико да јој је долазило на ум, како се ни једна невеста, ни једна девојка, није могла сачувати ове напасти, њојзи се на сваку помисао, да се мора покорити, стезало у грудима, а пламено руменило час по час обливало је по лицу и снежном, лабудастоме врату, што је из гуњића извиривао. Чинило јој се, да ће од срама пропасти у земљу, чим прекорачи праг ове куће и пође у хан. Па ипак на нешто се морала одважити, али на шта, то ни сама није умела одгоненути. Ма да би Џинићева понуда била скривенија од оне на Руднику, њој је подједнако руменео образ на обе помисли. У њеним очима срамота је остајала срамотом, па ма како се она скривала. Али ако не оде субаши данас, сутра ће на Рудник. Та сама помисао била је довољна да је сасвим утуче. Па бар да има кога, коме би се могла  поверити, који би је саветовао шта да ради. Да каже „аги“ (тако је још као невеста, кад су је довели, дала име Рупићу), на то није смела ни помислити, једно што се стидела, а друго и зато, што је знала да јој он не може помоћи. Тек сада, кад је и на њу налетела ова невоља, она поче осећати, како су страшне патње, што их трпи народ од ових силеџија. Докле јој је био муж жив, била је и виђена и заклоњена, а сада? Сада је, ето, сама; сада нема коме да се потужи, па и ако се потужи, она нема права да тражи да је заштите. А и ко би заштитио туђу жену, кад, ето, нису у стању да заштите своје сестре и кћери? У овоме часу сви јој људи посташе гнусни и мрски, који, само да сачувају своје главе, остављају некрсту на вољу да им срамоти кћери и сестре. А њен „ага“ Рупић био је један од тих, и он јој у овоме часу поста најцрњи. Само Милоје, што јој до мало час изгледаше страшан са онога убиства, порасте у њеним очима као див, дође јој као неки анђео, који избавља невине и сатире злотвора. Њему би се зацело поверила, а он би је, као и Смиљу Гагићеву, одбранио. Али камо га? Сме ли се надати да ће га до сунчева смираја видети? Та само да зна где је сада, отишла би му, стала би уза њ, па би с њим заједно кидисала на силеџију, па ма је и живота стало. Али њега нема, а мисли, што су једна за другом муњевито суктале, трнуле су једна за  другом, а место њих остајала је само једна: или у хан или на Рудник. Саломљене душе и претрнула од страха седе на банак огњишта, па се заблену у даљину. Памет јој се следила и она није умела ништа више мислити. Чак није ни осећала, како је ону златну рушнију стисла у шаке, па не пушта. Најзад расклопи шаку и стаде несвесно гледати у пару. Из вајата зајеча болесница. То је освести и она скочи, па, и не мислећи шта чини, тури пару у недра и уђе у вајат. Свекрва је седела на кревету и пажљиво посматрала у снаху. — Је ли било кога у кући? — запита она. — Јесте! — одговори Станојка, а поглед сакрива у страну. — Ко? — Субаша. Анђа прену и разрогаченим очима погледа У снаху. — Да није дознао? — Није, — одговори ова. — Па што је онда долазио? Станојка стоји и као заливена ћути. Анђа је по њезину лицу опазила, да се она ломи и мучи нешто. — По Богу, снахо, што ћутиш? Да није зло. Станојка не мога издржати више. Мислила је да ће се угушити, да ће јој срце препући. Сузе јој грунуше, она зарони лице у њено крило и поче силно јецати. Анђа јој прихвати главу, привуче је себи и стаде је љубити. — Моја лепа ћеро, сине мој, шта је? — тепала је болесница Станојци. — Јаох, полудећу! — врисну Станојка. — Зашто, него моја? — запита свекрва, а глас јој дрхти од страве. — Звао ме? — зајеца Станојка и поново сакри лице у свекрвина недра. — Ко? — Субаша! Да је муња пред њом планула, не би је толико поразило као ова једна реч. Она се немо загледа у снаху. Сад јој на један мах поста јасно оно, у шта до мало час није веровала. Хаџи-Ђера је, дакле, истину говорио. Нису Гагићи убили њезина сина: то је урадио ага Џинић, да не зазире ни од кога, кад му жену пожели. — Куку мени, најо, шта да радим, што ме не убијеш? — врисну Станојка. Анђа није чула овај врисак. Ово ново сазнање врати је поново јучерањем гробу, који је до мало час заклањао Милојев догађај. Сви ови ударци, што се у два дана стекоше, већ су је толико сломили, да више и не личаше на живо створење. Лице јој се за чудо смањило, а из очију је избијала нека клонулост. Ударци судбине осули су се свом жестином на њезино срце, као град на винову лозу. Па ипак у тој сатрвеној и од јада уморној души нашло се места, да и овај ударац осети. Сад више није имала гласа да јаукне и запева, али је из очију као дажда ронило. Троструки јади стопили су се у један општи бол, а то, што је сада чула, била је само једна кап у неизмерној пучини њезине несреће. И у самој ствари тешко је одредити, ко је у данима овога времена више трпео и испаштао: човек или жена? И једно и друго осећало је невољу, али је у неку руку жена била још већи мученик од човека, који је ипак могао наћи и одушке својим патњама. Могао се осветити, одметнути, па и ако му је живот био физичка патња, а он је бар тада био слободан, враћао је злотвору мило за драго, па је уз то често слабијег и заштитио. Али жена! Она је била оличени мученик; њезина страдања била су несноснија и тежа, у колико се није могла као човек ни одметати, ни светити, па чак ни одупирати. Везана за кућу, морала се у свему ослонити на заштиту мужа или оца, а муж и отац, тако исто потиштени, били су толико слаби, те нити су могли ни смели да је заштите. Да сачувају главу, трпели су да им се образ укаља; подносили су да им зулумћар одводи жену, кћер и сестру, те да их после осрамоћене врати кућама. Опре ли се когод томе, тај више није имао станка у кући, тај се морао раставити од породице, па ако се прихватио планине, кућа му је постајала згариште, на коме су се често ваљале лешине жене и деце. Али у колико је жена, уопште, у своме мучеништву, стајала више човека, у толико се над женама својим мучеништвом истицала мати, која је уз личну патњу зебла још и за живот синовљи и образ кћерин. Она је управо била онај највећи очајник овога доба, она је највише трпела и осећала. Ништа, ама ништа није имала, изузимајући срца, у које су се слагали јади и патње, очију, из којих су рониле сузе, и усана, што су запевале. Отуда и највеселију песму у нас извија сетна мелодија туге и плача, а то су звуци мајчини. А баба Анђа била је у свему права мати из тога времена, над којом се потпуно проломила судбина српске мајке. Дочекивала је несрећу за несрећом, трпела је, кидала се у самој себи, и са жудњом је очекивала смрт, јединог пријатеља који спасава. — Камо да се нисмо никада ни родиле! — зајеца Анђа кроза сузе. — Тешко мени, кукавици сињој! — хукну Станојка. — Веселнице моја, шта знам да ти саветујем, и ко би те спасао! Најбоље би било да одеш одавде; али куда би? Зар те то исто не би и на другом месту чекало? — Па зар је мало, што сам инако несрећна, него и ту бруку да доживим? Баба Анђа је осећала да друкчије не може бити, него да се, као и остале, покори судбини; али то јој не смеде поменути. Та реч није могла  прелетети преко њезиних усана, јер јој се чинило, да би тиме уцвелила онога, што под земљом почива. А грозница, што је непрестано тресла, све је више пламтела, те јој се, у овој силној ватри, чинило да ће сагорети. У два три маха дође јој да запита за брата, али и она као да је почела овога пута осећати према њему оно исто што и Станојка. „Уз њега као без њега“, — помисли, па одмахну руком, као да отура помисао од себе. Тако су обе ћутале једна поред друге, све докле се не врати Рупић. Станојка брзо уста са седишта, па тако стојећки сачека, кад овај отвори врата и стаде пред сестру. Био је онако исто суморан и натуштен. — Шта је теби? — запита је сухо. — Ето, нека ватруштина, — одговори Анђа. Он за часак заста код њене постеље, не говорећи више ни речи, а после се окрете, изађе из вајата у кућу, седе према огњишту, напуни лулу и поче замишљано одбијати густе димове. У први мах, кад је онако преплашен и узрујан изашао из куће, пошао је куму Мратићу, да се посаветује, како ће и шта ће сутра, кад сиђу Турци с Рудника, али се успут присети да му ваља да буде опрезан, па да сачека да се од другога ствар рашчује. Досада се још није ништа сазнало у селу, а тешко ће се и сазнати пре силаска агина с Рудника. Зашто би, дакле, пре времена излетао, кад нема користи,  а ноћас ће му, ваљада, доћи ма каква згоднија мисао, којом би и себе и село заклонио од крвнине, која се морала плаћати, кад се убијени Турчин нађе на чијем атару. Тако је размишљао, ступајући ногу пред ногу, а у глави му је хучало као потмули шум, кад се шумовито грање занија. Колена су му поклецивала од страха на помисао, шта ће се све сутра десити. Турци се неће освртати ни на што: запалиће му кућу, поробиће га, па кад не нађу Милоја, искалиће освету на њему, јер ће сматрати да му је он јатак и да га је склонио. А ага Џинић неће тада ни брком мрднути, да се заузме за њега. Такве су му се мисли врзле по узбуњеној глави, па што је више мислио о томе, машта је све више радила, и он се као пијан поводио, лутао којекуда, хуктао и проклињао, па најзад и не оде куму. Није му било ни до разговора, ни до чега. Сад би највећма волео, кад би се некако створио у субашину хану, па да му учини што велико, велико, чиме би га тако задужио, те да му и сам рече: „Е, Рупићу, и досада сам те знао као пријатеља, али од сада те, ево, признајем за рођена брата.“ Али ма колико лупао главу, ма колико се мучио да у тако краткоме времену изуме ма шта знатно, те да га толико задужи, није му баш ништа падало на ум. Онај несносни шум, што му је у глави брујао, као да му је сваку мисао сплео и замрсио, те му тако није остајало ништа друго него да стрепи и да хуче. Као утучен седео је тако и расејано гледао у оне шарене пламичке, што су са укрштених гламња суктали, повијали се и као пламени језици лизали ниски димњак, што се изерио и као расклопљена чељуст зија над његовом главом. Док је он овако сатрвен бленуо, Станојка је седела у вајату покрај свекрве. Обе су само ћутале. — Па опет, — рече Анђа, — ваља му рећи. Иди му кажи, да дође овамо, а ти изађи мало напоље и не улази докле те не зовнем. Станојка изађе у кућу и каза Рупићу свекрвину поруку, а кад овај оде у вајат, она штуче напоље. Срце јој је куцало од страха и неизвесности, како ће се најзад све то свршити. Језа је спопадала на помисао, шта ће све бити с њом, ако јој ни он не помогне. Не потраја дуго, а вратаоца на вајату нагло се отворише и из њих испаде Рупић, модар као чивит и много узрујанији него што беше, кад се вратио. Очи су му лево и десно зверале, као да играју. У дворишту се сукоби с њом, па кад је спази, као опарен трже поглед у страну, обори очи и брзо измаче пут села. Станојку таче леденица. Његова усплахиреност и онакав поглед ни мало јој не казиваше да ће се све на добро свршити. Она га испрати очима донекле, а онда сва претрнула уђе у вајат и бојажљиво погледа у свекрву. Свекрва је седела на кревету, руке спустила у крило, а неми, замишљени поглед упрла у зид. — Шта ти каза, најо? Место одговара Анђа је загрли и стаде силно јецати. Плач је гушио, те јој задуго не даде да проговори. — Не иди! -— пројеца најзад, — Ма нас и побили све до једнога, немој му ићи. — Заклониће ме, је ли? — викну Станојка, а лице јој се разведри, кад чу из уста свекрвиних онако одлучан одговор. — Не питај, кћери! — одговори свекрва. — Он те не може сачувати. Вели, Турци су господари, а ми смо раја, па неће под старост да пати ни за кога. Али, ево, ја ти велим, не иди, па нека нас побију. Анђа је, у овом часу, била решена на све. Све што се од јуче догодило и што се догађа, па онда и ово братњево мекуштво, доведоше је ван себе. У овом часу била је кадра на све. Личила је на рањену вучицу, којој су ловци на ложу набасали, те је сад спремна да скочи ма и на стотину, да их зубима коље, ноктима раскида, па ма је у томе часу на комаде исекли. Али Станојка није изгледала тако. Преварена у нади, оборила је главу, па нешто премишља. — Ето, — прошапута. — Сад ме више нико не може бранити. — Он вели, — додаде Анђа, кад јој први гнев одумину, — боље и субаши него на Рудник, па, ако се покориш, да нас још само ти можеш сачувати од пропасти. — Кукавица! — плану Станојка, а па лицу јој се разли гнушање. Анђа не одговори ништа. Станојка је као скамењена бленула. Тек сада, кад је чула ово, осетила је: како је потпуно остављена самој себи, како под овим кровом нема више браниоца, од кога је с правом смела да захтева заштиту. Шта се Рупића тиче њена судбина? Та он је то једва дочекао, да њеном срамотом сачува своју главу. Кад не би отишла субаши, зар би је он сачувао Рудника? И зар би је после тога гледао мирно у овој кући? А да остави кућу за навек, где би? Није имала оца, а мати јој је умрла пре две године, баш кад су је довели амо. Није јој остајало друго осим онога: или или. Мислила је тако један часак, па онда, као пробуђена, прену, ступи одлучно зиду, о који вишаше њено стајаће рухо, и стаде га скидати. — Шта радиш то? — Ништа! — одговори и продужи посао. — Како, ништа? — Хоћу да се обучем. — Зар да му идеш? — хтеде запитати, али не изусти. После онога узбуђења она је наново клонула. Што да је пита најпосле за оно што, ето, мора бити. Срце јој се цепало али је ћутала. Снаху је много волела, а сад, кад је изгубила сина, гледала ју је место њега, па се може замислити, шта је ова јадница све осећала, кад помисли, да је њезину детету суђено, да и оно претрпи ону срамоту. Докле се Станојка удешавала у стајаће рухо, Анђа је седела на својој постељи, па, онако буновна и пометена, загледала се у приклопљени и једини прозорчић, што га на вајату има, а кроз који једва просијава мутан зрачак зимског сунца, што напољу онако раскошном светлошћу блиста и трепери по сребрним рудничким планинама и њиховим дубодолинама. Кад навуче свој нови гуњић преко сукнена јелечића, што се припија око вита струка, па дубоко око недара исечен прикопчава под саме облине недара, Станојка прикопча испод грла убрану мараму, што јој на темену покрива малу и као тањирић округлу конђицу, па се отуда спушта низ врат, а одатле, с рамена на недра и под грло. Она је у самој ствари била врло лепа, можда много лепша него што се то често налази међу кршним сељанкама рудничким, које висином и складним облицима тела опомињу на раскошну лепоту ових планина. Оних година, кад су дахије овладале и када овим насилницима поста једина сврха, да својом грубом силом застраше народ и сасвим га притисну, а за тим, да се што више науживају у своме разврату, било би зацело чудно, како се Станојка и досада сачувала испред очију рудничких Турака, да нешто Рупић није био један између највернијих кнезова и да ага Џинић, који је већ одавно бацио око на ову лепотицу, па само чекао згодну прилику да је примами, није отклањао Шаћира и остале од ове куће. Кад Станојка навуче још преко свега одела и подужи зубун, што јој допираше до самих колена, те тако покри њиме и сукнену сукњу, проткану јасно црвеним шарама, како се то носи у овим крајевима, она приступи свекрвиној руци. Анђа тужно погледа ову младицу, из чијег лица и целе појаве избијаше необична свежина невестинске лепоте и снажна здравља. У подгрлац јој дође да се угуши, очи јој се наводнише, и она загрли снаху, привуче је на своја недра, па онда поче над њом нарицати. Станојка је ћутала, а кад јој и самој навреше сузе, ископча се полако из њезина загрљаја, па онда изађе клецајући напоље. Лагано, као осуђеник кад полази кобноме месту, тако је и она измицала из ове куће, која не беше у стању да је заштити. Свеж поветарац пирка озго с Рудника, па се дотиче запламтелих образа, врела чела и очију, које у грозничавој ватри горе; а у глави је осећала необичну тупост, као да је тамо утиснут комад тешке стене, па је запречио све. Страхом отупела, није више умела ни мислити. Једино што је осећала још, било је срце, које би од времена на време затрептало, те је опоменуло, да је она сада сама, без помоћи, да мора онамо, камо и остале већ давно одоше, да образ изгубе.  На избрешку, с кога се слазило у подужу узину, у којој је субашина кула и хан, заста, да се пребере и одахне. Десно, у страни, пружа се густа шума, која као подужи језик пресеца ову дубодолину, а одмах за њом назире се дрвени кров манастира, над којим се скромно издиже малени крстић, колико тек да обележи светињу. На левој страни од овога избрешка дизао се у долини двоспратни хан, с пространим чардаком, који паше цело лице зграде. Многи прозори на хану, што се одовуда црне, као дупље у стени, гледају у њу, те јој се чини као да је посматра стотину очију. Из пространа димњака извија се плавичаст дим. Пред ханом стоји неколико сељака, а тамо, уза сами хан, из поткивачнице допиру тупи удари чекића, којим снажни налбантин, са засуканим рукавима, поткива коња неком јаничару. И тај хан с многим прозорима, с гомилицом сељака, налбантином што узмахује чекићем и таластастом околином као да се купају у необичној јасној белини сунчеве светлости и снежна сребра. И њој ваља сада сићи тамо, проћи поред оне гомилице и ући у хан, баш у она врата, што јој одавде изгледају као нека чељуст, што се разјапила, па очекују само њу, да се склопе и да је занавек прогутају. А што је најстрашније, она није имала куда више; морала је својевољно ући у јазбину, што јој тако личаше на чељуст у аждаје. Ненадна немоћ као да јој прикова ноге за овај избрежак. Окрете главу у десно и поглед јој се наново заустави на узану дубодолину и шумицу, иза које извирује онај малени крст од жуте меди, па скромном светлошћу трепери у горској сенци. И тај малени крст, што тако светлуца, као да је посматра, као да јој шапуће: „Зар и ти?“ Она се збуни; неко неочекивано осећање разли јој се по целој снази, па се и нехотице прекрсти, састави обе шаке на недра и дубоко се поклони. 7. Као неки нејасан зрачак наде лебдео је пред очима Хаџи-Ђериним, докле је пртио с Милојем кроз узану долину и манастирски забран, што их заклањаше од уходљива погледа. До самога манастира нису ни једне речи проговорили. Обоје су били и сувише занети својим мислима. Хаџи-Ђери је изгледало као да је сам Бог удесио тако, да Милоје убије отмичара и спасе девојку баш из оне куће, с којом је у крвној омрази. Радосна слутња, да је настао час, када ће, помоћу ових двеју најглавнијих породица, измирити оба села, па и остала, што пристадоше уз ова, чисто га је озаравала, те се онај суморни и замрачени поглед све већма разблаживао уверењем, да ће ипак доћи дан, у који ће благословити измирену децу. А док се он заносио маштом и сновима, Милоје је ишао за њим по  узаној стазици, суморан и задубљен у оно, што га сада очекује. Био је на чисто с тим, да му сада нема више повратка у село, ако га је Суља само уочио, и да, хтео не хтео, мора оставити мајку и све, па се потуцати од немила до недрага по беломе свету, или се одметнути у планину. Ни једно ни друго није било баш тако лако. Од овога часа за њега се више неће наћи крова, под којим би могао одахнути бар са онолико спокојства, с колико је то досада могао. Али у колико му ова мисао не избијаше из главе, у толико се помаљала и друга; па што се више ближио манастиру, та га је мисао све јаче и јаче захватала. Тамо ће, без сумње, затећи и Смиљу, коју је онако ненадно оставио. Нека нејасна страва косну га, кад помисли да ће се њих двоје очи у очи погледати, па да ће, можда, чак и разговарати. Тај чудновати осећај, што би се у њему заталасао на ову помисао, схватао је да је отуда, што међу њима лежи већ толика крв. Овога пута био је вољан, шта више, он је потпуно и слепо веровао Хаџи-Ђери, да Милана није убио нико од Гагићевих; у то је веровао можда и зато, што је осећао, да је Хаџи-Ђера једини, који га може заклонити испред турске освете; али то није све. Између њих лежи још много крви, између њих стоји крвава мржња, која се распиривала пет година, која је пет година гутала жртву за жртвом, па зар само овај случај, коме се ни он нити ико није надао, да је утули? Та њега је још силније кидала љутина баш зато, што се све тако морало десити, те да се одмеће од куће ради ове девојке, за чији спас не би ни прстићем мрднуо, само да је знао, е Рамо њу носи. Мучен оваквим мислима, чисто се гризао у себи, а десницом, која му је једнако почивала на силају, стезао је јабуку од свога кубурњака, да би је сву у прах раздробио, само да је могао. На манастирским вратима дочека их духовник, који баш тога часа беше свршио Вечерњу. — Како је детету? — упита Хаџи-Ђера. — Добро, хвала Богу? — одговори овај, — Сад се сасвим опоравила. Духовник приђе Милоју са осмехом и пружи му руку. — Здраво, јуначе! Ти осоколи! Милоје се збуњено насмеши. — Дамљан вели, да си и оног другог ровашио. — Зар Суљу? — прену Милоје и пажљиво погледа у духовника. — А по чему зна Дамљан? — запита у исти мах Хаџи-Ђера и заста да чује. — Враћао се тамо, па је по коњскоме трагу, баш на савијутку где је Суља бегао, нашао још један кубурњак, и то празан. Мора да му је рука обрањена, па га је испустио. — Их? — Љутну се Милоје. — Што га не згодих боље! Сад бих био миран. — Пе брини, јуначе? — одговори игуман весело. — Данас си осветлао образ старим Станковићима, а за оно друго лако ћемо већ. Хвала и узношење игуманово разгалише суморне мисли младићеве, и он уђе за њим у ћелију. — На троножици, уза сами оџак, на коме трепери ватрица, те благом топлином загрева ћелију, седела је Смиља. Овога пута Милоје загледа мало дубље у ово ведро лице с двема јамицама и пуначким усницама, што чисто пламте руменилом према тамној коси, коју је, због ранице на потиљку, морала расплести, те јој тако расута падаше под сама колена. Нешто од пада и несвести, а нешто од страха, што га је претрпела на згаришту куће и кад се отимала од Рама, лице јој је дошло блеђе, а у оним ведрим очима, што су онако веселом радозналошћу гледале, сад се опажала страва. Полудетињег израза сасвим је нестало за оно кратко време, а место тога дошао је израз већ зреле девојке. Милоје збуњено обори очи. Би му некако чудновато у близини ових расплетених коса, што су као црни таласи сенчили жаркасто лице, па се губили испод вита струка. А чим су они ушли, она је скочила с троножице, те их, по обичају, дочекала стојећки и смерно. — Како ти је, ћери? — запита је Хаџи-Ђера брижно, па очинском нежношћу, која је чисто преображавала оно озбиљно и суморно  лице калуђерево, ухвати је за подбрадак, подиже јој главу својим очима, те је помилова. — Сад је добро! — прошапта Смиља и пољуби га у руку. — А рана, боли ли? — Мало, али ми је отац духовник засуо нечим и привезао. — Не бој се, проћи ће већ! А знаш ли ко те је избавио? Девојче се мало снеби, па бојажљиво погледа у Милоја. Милоју удари крв у образе, и поче нестално зверати на све стране. Чисто би побегао, само да може. — Знаш ли? — понови игуман. Девојка нерешљиво погледа у Милоја, који сав збуњен скриваше поглед у страну, за тим му приђе и саже се, да га у руку целује. Милоје, као опарен, трже руку и поцрвене. Обоје стајаху једно према другоме збуњени и без речи. Овај тренутак био је за Милоја толико тежак, да се није умео наћи. Чинило му се, да ће сад пропасти у земљу од неког непојамнога осећања, што му је опхрвало срце и душу и помутило сваку другу помисао, осим једне која га ни сада није оставила. Шта ће он управо овде са овом девојком, коју и није мислио да избавља, а коју не би ни избављао, само да је знао да је она? У њему је кипело, таласало се и запљускивало чудно осећање, што се гибало између  укорењене мржње, коју ништа не може збрисати, и неке нејасне туге не наспрам ове девојке, ни према њезиној судбини, него сасвим онако. Он је осећао тугу, што се поткрада, сам Бог зна чега ради, и дође му још мучније и теже. Поуми да се час пре уклони са овога места, па да бега далеко, далеко од неприлична састанка, али један изненадан догађај прикова га за место. Баш у томе часу зачуше се напољу неки гласови, а мало за тим Смиља врисну и полете вратима. На прагу ћелије стајала је њезина мајка, усплахирена и рушна. Кад су јој и кћер узели, она се, као ван себе, винула за Турцима, што су откасали, па је трчала за њима, колико је душе имала. Сила очајања удвостручила је њезину снагу, али коњаници бејаху још бржи. Наскоро ишчезоше испред њезиних очију, али она на то и не гледаше. Летела је као вихар, пентрала се као дивокоза, докле год је усугубљена снага подносила, а када је већ далеко оставила за собом село и дим, што се пушио са згаришта, срушила се у снег од умора. Али материно срце не зна за умор. Прикупи снагу, диже се, па, плачући и наричући, загази напред. Упутила се право Руднику, и Бог зна, докле би тако ишла и у какву би се урвину сурвала, да се не сукоби с Дамљаном, који се баш тада враћао са Суљиним кубурњаком. Он јој  је казао да је Смиља спасена, а она; као без душе, потрча овамо, да је види. — Најо! — врисну Смиља и полете на недра мајчина. — Чедо моје! Мајкина мученице! — јаукну старица и, загрливши је, грцаше у плачу. Игуман се смрачио, па окренуо главу у страну, да прикрије сувишан потрес, што се на лицу огледа, а Милоје блене у ово двоје и као заливен ћути. Тако су остали неколико тренутака, докле игуман не приђе, те их благо растави. Старица је већ од духовника сазнала, ко јој је спасао Смиљу; те, кад угледа Милоја, који се већ беше повукао у крај ћелије, па отуда зверао, како би се уклонио, она притрча, дохвати га за главу и стаде га љубити. — Сине, избавитељу! — зајеца, а плач је толико загуши, да више није могла ни прословити. Држећи га у своме загрљају, тресла се и ридала над његовом главом. Неколико пута покушао је да се извије из њезина загрљаја, али не мога. Старица укопчала своје руке око његова врата, па јеца, дуго јеца. И он у томе часу чудно задрхта. Учини му се, као да га захвати и понесе силна бујица. Она потајна туга, што га до мало час само дотицаше као таласић, што се тек дотакне стрме обале, па се о њу разбије или устукне, запљусну сада као набујали вал и обујми га свега. Њему се учинило, да се у  часу проломила нека устава, што је сметала овој тузи, да се као бујица разлије, да га свега поплави, очи му се наводнише, и он јој лагано одви руку од свога врата. — Немој, мајко, не коби више! — рече, па је пољуби у руку. Игуман као да се сав озари. Очи му засјаше дивном нежношћу и не мога се уздржати, а да га не пољуби у чело. — Тако, јуначе! — кликну. — Тек сада си довршио добро дело! Зар није тако боље, ха? Милоје само погледа у свеже Смиљино лице, што се и кроз сузе осмехивало, као јутарња ведрина кроз разбијене облачке. И стаде му чудно, како је имао душе да досада мрзи ову старицу, која, као и његова мајка, пати због њихове размирице, што ће их најзад затрти све, и овога Божјег анђела, који би пропао, да не беше њега. Па докле је тако мислио, њему се чињаше као и да не стоји на земљи, већ да лебди у ваздуху, а у души му наста тако лако и драго, тако мило, да би у овоме часу викнуо из гласа свима, што их је год у Моравцима и Дићу: „Доста, људи! Што да нам мајке и сестре злопате!“ Понос, што га уздизаше на помисао, да је сачувао образ невиној девојци, и што је утро сузе једној старици, занесе га свега. Не једнога Рама, него да сад навали цео Рудник, он се не би препао. Сам он један стао би пред овај праг, па би сузбијао, млавио и таманио навалу, све докле не би малаксао и докле се, као прави јунак, опхрван ранама, пред овим прагом не би срушио, као и његов деда, кад брањаше лешину свога храброга војводе. А када је код старице одујмила прва навала јадања и туге, игуман је поче распитивати о свима потанкостима у Дићу. Од Смиље није ништа сазнао, јер је још била у заносу, кад је он отишао по Милоја, да га амо доведе. Сад му је старица испричала све: и како су однели Јована и како су кућу спалили. Хаџи-Ђери се сави око срца, кад зачу шта је било с Јованом. Он је врло добро слутио, да Шаћир неће оставити ствар па томе. Њему се Смиља допала, због ње је и обедио Јована за Миланово убиство, па кад Јован није одао где је сакрио сестру, он му је запалио кућу, а њега, као убицу, однео на Рудник. Па сада, кад сазна још и то, да је Рамо убијен, а девојка сакривена, претуриће дрво и камен, само да је пронађе. Зато се није смело почасити ни часа. Ваљало је пожурити, да се девојка склони на поуздано место. Али где? Да је склони у близини Рудника или у Ваљево, о томе није смео ни помислити, јер докле је год досезала Сали-агина власт, дотле је и његов побратим Шаћир-ага жарио и палио. — Ти, Смиљо, мораш још сада отићи одавде. Ето, Милоје; ти си јој избавио образ, па ћеш га боље и сачувати него ико, зато ћете је ти и Дамљан одвести. — Зар да је одвојим од себе? — заплака старица и пригрли девојче, као да би је хтела заклонити од оних што ће је одвести. — Неће за дуго, сејо, — одговори игуман; — а и ти се мораш још сада вратити у Дић, да те не нађу овде. Јер ако субаша сазна, онда нам је свима ушао у траг и све ће пропасти. — Тешко мени, сињој кукавици! — зајеца старица. — Једно труне у тамници, а друго да ми се потуца. Међутим, духовник је већ довео Дамљана, за чијим силавом блистаху, као млеко, срмали пиштољи, што му их је Милоје поклонио. — Е, хајде, Смиљо, у име Божје! — рече игуман и даде јој руку, да је целује, а он њу пољуби у чело и благослови. — А куда ћемо? — запита Дамљан. — У Зеоке, кнезу Станоју. Поздравите га од мене и кажите, да ћу му скоро навратити. Пред сами полазак, кад се Смиља опрости и изви из мајчина загрљаја, приђоше Милоје и Дамљан игумановој руци. — Благослови, оче! — Бог вас благословио, децо, и срећан пут! — И опрости ми, ако сам те кадгод што увредио; ја се пећу враћати више, — рече Дамљан и саже главу, да прими благослов. — А што, синко: зар ти је додијало у нас? — Није! — одговори Дамљан. — Идем у Недића дружину. Ваља ми, оче, да заслужим ово оружје, што ми га Милоје поклони. — Зар у хајдуке? — Ја! Додијало ми гледати ове покоре.  — Е, срећно ти било, синко! — рече игуман, па, пошто га благослови, пољуби га у чело. — Иди, али чувај српски образ, а просто нека је оно хлеба и соли, што си под овим кровом појео. Сунце је тихо залазило за врхове усталасалих гора, па је сетним руменилом надалеко позлаћивало сребрна плећа натуштеног Рудника и магловити вео горостасног Медведника. У овој злаћано-тамној светлости суморне горе и мрачне дубодолине, што међу горама зјапе, као страшни амбиси, постају још мрачније и суморније. Тајанствене сенке, што се у склопу усталасалих гора мичу и витлају, као огромне сеновите сабласти, часом се рашире, а часом нестају испред последњег руменила, које кроз беличасте облачке овде онде на западу пробија. А лаки сумрачак, што се постепено разилази из ових долина, диже се у висине, па захвата подножја и плећа горска. Сунчево руменило гаси се полагано и још само затрепери, као златан талас, по врховима рудничких планина, што се једна изнад друге уздижу. Сребрни врхови блеснуше још једаред у позлати светлости која је заходила, а онај сумрачак запљусну, прели их својом тамнином, па одједном утону све у мрак. Огромне планине, увијене тамом, суморне и неме,  тек по који пут зашуме дугим шумором. То је северни ветар, што дере кроз густо грање горских грмова и навлачи тамне облаке, да на планинским плећима отпочину. Хаџи-Ђера сео крај оџака, склопио обе руке међу колена, па тако замишљено гледа кроз прозорчић у онај последњи зрачак, што још једном затрепта над кулама рудничке тврђаве. Бегунце је још за видела испратио и тако је сад сам у својој ћелији. Овако усамљен прибира у памети догађаје овога дана, а осим тога мисли и на оно што се сутра може десити, кад Шаћир-ага дојури у село. И што год дубље рони у ове мисли, све му се црње и црње пред очима представља. На душу му се свалио тежак терет, а мисли, што преплећу, унеше читаву забуну. До мало час био је весео, али сада, кад је остао сам, започе осећати, како је још врло далеко од онога, о чему је толико сањао. Зар ће овај догађај измирити крваву заваду? Зар осим Милоја није ту још и Рупић, који му највише смета, а он је и глава у селу, и од њега много што шта зависи; па да Моравчани учине ма шта мимо његове воље? Па онда, ко зна шта све може Рупић урадити сутра, било због страха или због оне претње, са које га Милоје у мало не уби. Па баш и кад би оћутао, зар неће одати све, па и њега, ако је Суља само познао Рамова убицу? Одаће, нема сумње, само да сачува свој живот.  И глава игуманова клону на груди. Из дубине душе поче осећати, како је и тешко и стрмо, кад се пође путем Божјим, којим он ступа. Већ сутра дан окривиће можда и њега, одвешће га на Рудник, па за дан два слетаће над његовом главом руднички гаврани; он ће погинути, а његово стадо и по његовој смрти крвиће се и гложити до своје истраге. Хаос, што му се витла у глави од оваквих мисли, све га више заноси и буни, па, ма да се отима, да чим било ублажи тако кобне и црне мисли, те да се, колико толико, оснажи, ипак под утисцима ових мисли, које слетаху једна за другом, поче све већма малаксавати. Мртва тишина, што се разастире око њега, и оно тихо пуцкарање у оџаку, повуче га још дубље. Он превуче руком преко врела чела, дубоко уздахну и прошапута: — Буди твоја воља! За тим се диже, метну камилавку и уђе у цркву. Увек, кад год му је ваљало да се прибере и оснажи, да укрепи срце и душу, Хаџи-Ђера је улазио у цркву, па је у тишини и молитви пробављао по читаве часове. И за чудо, после сваке молитве враћала би му се присебност, а дух се толико сталожио и укрепио, да је из храма излазио освежен и спокојан и увек с много ведријим мислима, него ли што је у храм улазио. Али овога пута, кад је стао пред двери и почео шапутати своје молитве, осети да није сам. Лепо је чуо за собом шум и нечије кораке. Ко ли то може бити? Од манастирске чељади зацело нико, јер су сви већ навикли на оваке прилике, кад игуман улази сам у цркву, да се, без сведока, с Богом разговара! Хаџи-Ђера се ипак удуби и замало заборави на све. Побожна молитва блажила је по мало његову душу, крепила га, и најзад, кад осети да је ишчезла сва малаксалост и потајна страва од сутрашњице, он се прекрсти, дубоко поклони и зареди целивати престоне иконе. Тада се обазре и спази у дубини прве препрате неку прилику како се крсти. У пролазу кроз препрату ова му прилика приступи. — Благослови! — рече, па се дотаче његова скута и целива. У препрати је било доста тамно, те се не мога распознати лице, али по гласу игуман позна женско. — Бог благословио! А ко си ти? — Станојка! — одазва се прилика, која сва дрхташе од зиме. Хаџи-Ђери би чудно откуда она сад овде. — Па, које добро, снахо? — Зло, оче? — Шта је? Да није што Рупић одао? — Није то... — Него? — Грехота ми је овде рећи, — одговори она, па брзо изађе из храма. Сузе су је гушиле, али стеже срце, да не заплаче. — Хајде, снахо, овамо. Ти сва дрхћеш од зиме. Ходи да се одгрејеш. Мало после дознао је игуман све. Она је пошла Џинићу, јер није смела друкчије, али на ономе избрешку, кад је хтела сићи, угледа крст како трепери прам сунца, и њој се учини и срамно и гадно што је наумила. Тамо није отишла, а у манастир није смела доћи, све докле се не смркне. Бојала се, да је не сретне ага Џинић или ма ко од његових Турака. — Црква те је опоменула, снахо, и она ће те спасти. — одговори Хаџи-Ђера. — Не брини, ти се нећеш више ни враћати ономе жалоснику. Има у свету још добрих људи, који ће примити Бога. Станојци лакну на срцу, и она се брзо саже, да целује десницу игуманову. Баш у то време, кад је Станојка ушла за игуманом у цркву, где је, усамљен, међу светитељским ликовима, прибирао снагу и спокојство за сутрашњи дан, седео је ага Џинић у својој оџаклији, у моравачкоме хану. Још никада није изгледао толико нестрпељив, као ове вечери. Његово изразито лице с мушком озбиљношћу па коме се ни у најтежим часовима  не би приметило ништа, осим хладне присебности, грозничаво је пламтело, а поглед је плаховито стрељао оној коси, што раставља село од хана и ове долине. С миндерлука, на коме је седео подвијених ногу и пуштао густе димове из распаљена чибука, гледа кроз прозор, неће ли угледати ма какав знак; али на оној страни не јавља се никаква прилика. Лаки сумрачак брзо се претвори у мрак, и густа тамнина обухвати брда и долине. Иза рудничких планина поче се помаљати месечево лице, те расу аветињску светлост по снежној белини. Из даљине допире потмули лавеж сеоских паса, као да би да одгони бледу сабласт, што се за горама тајанствено помаља, диже и сетно плови изнад суморних планина и сеоских кровова, под којима се већ у велике почива. Ага Џинић нестрпељиво пушта густе димове, па од времена на време погледа оној страни, с које ће му Станојка доћи. До мало час био је спокојан није ни сумњао да ли ће доћи. Али што се дубље у ноћ залазило, и његово стрпљење све је више ишчезавало. Па ипак поред свега тога надао се. Она није толико махнита, да га превари, кад зна шта је очекује сутра, кад зна да ће морати на „рудничко весеље“ што га Руднички Бик сваког петка изводи. Али, ето, сунце је давно легло, сумрак је прошао, а ноћ је већ увелике пала на земљу; сад би тек требало да је овде. Да је није когод  спречио? Али ко? Рупић? Милоје? Ниједан ни други! Рупић је и сувише мудар, те неће учинити такву лудорију, која би га занавек упропастила, а то што Рупић не сме зар би могао Милоје? Па ипак, кад је почео о Милоју да размишља, дође му на ум и Станојкин Милан. Сети се, како је захтевао, да му заклони жену од „рудничког весеља“, па је чак и претио, како ће се одметнути. Па зар Милоје није брат Миланов? Ако је, дакле, когод спречио, то ће бити само он, и нико други. Поглед му се омаче кроз прозор, и он чисто затрепта. Учини му се да ју је угледао. Наслони чело на сам прозор, а поглед устреми на онај избрежак. У полу тамној месечини угледао је некакву прилику, како са избрешка силази. И није се преварио. У јасној месечини, која је мало по мало отела мах и обасјала сваки џбунић и трнић, угледао је јасно неку прилику, али она је још тако далеко од хана, да се једва разазнаје. Срце му залупа, а нека ватра букну у лице. На челу и слепим очима напрегоше се жилице, па почеше као и срце куцати. — Биће опа, — помисли, па отури чибук, да не дими уз очи, те да боље види. А прилика с брежуљка примиче се лагано. Тек после неколико часака, кад је напрегнути вид могао уочити, опази да су две прилике, а још доцније, кад се обе приближише толико, да се могло распознати обличје, опазио је, да  од њих није ниједно женско. Обе прилике слазиле су лагано једна поред друге, а једна од њих придржавала се руком о раме друге. Ага Џинић ускипе. Овај тренутак преварена очекивања узмути му душу, стрпљење га изневери и он скочи са седишта. — Тешко њојзи! — шкрипну зубима и пљесну длан о длан. У оџаклију уђе момак. — Дај де ми ћурак! Момак га пригрте црвеном кабаницом, додаде му чибук и он сиђе низ дрвене степенице, што воде приземноме спрату, где су одаје његових момака и харови. — Куја! — мумлао је полугласно. — Нећеш овамо, али ћеш, бели, на Рудник! Под ђоновима црвених чизама шкрипи снег, што се од сунчева захода наново мрзне, а око слепоочњача пирка хладан поветарац, те разблажује сувишну врелину, што му из главе и очију бије. Али ни ова студен није у стању да утиша ватру што га сагорева. Пред очима му и сада трепери кршна младица, пуначких недара, снежна грла, румених као крв усана и тамних очију, које чисто пламте неком нејасном чежњом. Такве лепоте није видео скоро, па није пи чудо, што је од онога дана, кад је Милан захтевао да је заклони од рудничких весеља, букнула у њему помама разблуда, која га дан из дан све већма захватала, докле га није сасвим занела. Зажелео је, да пошто  пото завлада њоме, да постане њезиним господарем, па ма га то и живота стало. А помисао, да она има мужа, те баш кад би га и послушала, да би он ипак њезину лепоту тек покрај њега уживао, толико га је узбуњивала, да је чисто заслепео дивљом мржњом. У њему је планула саревњива нетрпељивост. Није могао да трпи никога, па ни њега: а уз то и помисао да би се овај и њојзи и њему осветио, кад би дознао како му Станојка долази, узбуни га толико, да није више помишљао ни на шта друго, него како ће га уклонити занавек. Али ма да га је страст за Станојком и сувише занела, ипак је меркао згодну прилику да ово изврши, а да се не посумња на њега. То му је требало једно за то, што је с Моравчанима и Рупићем лепо живео, а осим тога и зато, што је хтео и у будуће да међу Моравчанима остане као њихов заштитник. Крвна размирица између Станковића и Гагића била му је добро дошла, да своје дело другоме подметне. А сад? Ето, сад више нема Милана, па ипак она се не одазива његовим жељама! Нестрпљење, што га до мало час узрујавало, прометнуло се у буру гнева. Хтеде да нареди момцима: да иду у Моравце, да опколе кућу Станковића, па да је извуку из постеље и силом доведу. Али ову намеру брзо напусти. Нашто би журно? Старије је јутро од вечери, а већ сутра неће је ништа сачувати од Рудника. Тамо где се окупља „моба“ рудничких девојака и младица, отићи ће и она: место једне дочекаће обе срамоте. А студени северац шуми час јаче час слабије, кроз сухо грање и густе шумарке, што су прекрилили усталасалу околину. Од времена на време чисто загуди, а тај се шум тек прелије у тајанствене потмуле звуке, који час подсећају на вучје завијање, а сад као да растура гомиле сасушених костију. Студена хладноћа поче продирати до самих костију; он се лако стресе, замота у своју кабаницу и лаганим корацима окрете повратку. У близини хана застаде. Отуда, где је мало пре угледао оне две прилике, ближила су се два човека. Кад су дошли у близину хана, кретоше путањом, што слази манастирском забрану. Оба су човека убрзала и журно газила по снежној путањи. У то време било је више него чудновато видети некога, да по ноћи путује. Путник, па ма који био, у то доба путовао би до заласка сунчева; где је стигао, онде је конаковао, па макар до места, камо путује, и не било Бог зна како далеко. Тако су радили Турци, па и сами Срби. Једни што су се плашили хајдука, а други и хајдука и Турака по хановима. Путовање у ово доба пало је Џинићу у очи, као што би и другима у то време. Ко су они? Куда ће? Зашто се клоне хана, у коме би нашли ноћишта? Он их викну. Путници, као да не чуше, журише и даље. — Враћајте се амо, хеј! — викну ага Џинић још једаред. Путници окретоше главе на тај глас, нерешљиво засташе, па се онда, ногу пред ногу, упутише аги Џинићу. И једном и другом путнику тешко да је било нешто више од по тридесет и пет година. Њихово одело, као што се носи по крајевима око Ужица, било је доста очувано. На њима су гуњеви и кратки пеленгири, који им досежу једва испод колена, а ноге до колена умотане су дебелим крпама, које притежу кајиши од опанака. Као и остали сељаци, имају на главама фес с пешкирем, којим су омотали чело и уши, да им не зебу. Један од њих, црне масти, дуга лица, с танким брцима и раздрљеним грудима, по којима су се ухватиле леденице, био је слеп. Други, што га води, нешто је нижи, широких плећа, смеће масти и нешто боље одевен од слепога. — А што не долазите, море, кад зовем? — предусрете их ага Џинић опоро. Слепчовођа положи шаке на груди, па се понизно поклони. — Опрости, ага, али не чусмо. Ветар је. — А одакле идете, бива? — С Рашке, честити ага. — Па куда у ово доба пртиш с тим слепцем? — Манастиру, ага. Ово ми је брат, па се догодило већ трећи пут, да обоје снивамо исти те исти сан. Јавила нам се Трнова Петка и наредила, да не почасимо, него да идемо моравачкој цркви, те да обојица заноћимо три ноћи под њеном иконом. Вели, да ће ми брат прогледати. — Е, е, одговори Џинић, — а шта му је оно у торби? — Слепачка посла, ага, — гусле. Далек је пут, па се тако прихрањујемо код добрих људи, — рече слепчовођа, па извуче из бисага гусле, колико тек да увери агу, како у бисазима више ништа нема. — Добро, добро, рајо; а ви идите, кад вам је тамо лек. Оба путника поклонише се ниско, до појаса, па онда полако пођоше. Ага Џинић их испрати очима донекле, па уђе у хан. Кад путници одмакоше подалеко од хапа, обазре се слепчовођа. — Јесмо ли одмакли колико? — запита слепи. — Јесмо, Ђуро, — одговори вођа; — још мало, па ћемо и у манастир. — Срећа те нас не задржа у хану, а, бој се, тамо би те познали. — Не реци два пута! — одазва се вођа. — Ако ме не би субашини момци познали, би за цело ханџија. Зна ме, још кад сам, уз Мустафа-Пашу, тукао баше и јаничаре. На манастирским вратима закуцаше алком неколико пута, и мало за тим па су већ били под стрехом. — Добро вече! — рече слепчовођа, улазећи у двориште. — Бог добро дао! — одговори момак и заклопи капију. — Је ли овде игуман? — Тек је дошао из села. Хоћете њему? — Хоћемо. Момак оде у игуманову ћелију, а мало за тим изађе и позва их да уђу. Игуман је стајао крај оџака и пружио обе шаке ватрици, да их открави. Кад путници назваше Бога, он се пажљиво загледа у обојицу. — Јеси ли ти, Павле? — Ја сам, хаџи-духовниче. Игуман се чисто обрадова, пође им на сусрет, па, кад се они сагоше да га целују, он их обоје загрли и пољуби се с њима. — Добро те вас обојицу видим живе. Биће, бој се, пола године, како вам се изгуби траг. А откуда тако? Док је овако говорио, примаче игуман још две троножице, те се насадише око огњишта. Оба путника пружише дланове према ватри, да их огреју. — Питај, откуда не идемо, — одговори слепи, —- и то бисмо ти лакше казали. Али овога пута послаше нас, кастиле, теби. Павле ће ти већ све то лепше казати, а ја ти ево доносим  једну књигу. Разабери шта је у њојзи, па већ после можемо и разговарати. Докле је слепац ово говорио, извадио је дрвени клинчић из гусала, па је тако расклопио дно и из њега извадио један савијутак хартије. Хаџи-Ђера узе писмо, оде према воштаници, па га отвори. Докле је читао, путници су се ћутећки грејали. Један од њих био је Павле Поповић из Вранића, а други Ђура Милутиновић са Грахова. Обојица су била познати у београдском пашалуку. Павле је један између виђенијих сељана у своме селу. Пре дахија, а за Мустафа-паше, београдскога везира, он се са својим сељацима придружио као помоћ Мустафи, те је тукао баше и јаничаре. У својем селу набаса на пет јаничара, који су догрдили народу, па их побије, а главе им однесе Мустафа-паши, који га обдари новцем и поклони му светло оружје. Али кад дахије удавише Мустафа-пашу и заузеше под своју власт Србију, потражише Павла, да му се освете, те он побеже испред гонилаца. Од тога времена није смео живети на једноме месту, него се крио по луговима и шумама. Међу хајдуцима је свуда имао пријатеља, а како је та иста судбина гонила и Карађорђа, Катића и борачкога кнеза Симу, то се њих четворица нису готово ни раздвајали један од другога. Његов друг, Ђура Милутиновић, је са Грахова, али је са својим гуслама једнако крстарио по Црној Гори и Србији. Од сабора до сабора, од славе до славе ишао је, као и многи гуслари, па је искупљеноме народу гудио и уз тужну јеку проповедао о некадањој слави и величини српској и о срамној издаји на Косову. Звуци гусала отварали су груди рајине, а песма његова доимала се душе слушалаца, који, слушајући славу дедова, тешко уздисаху, помишљајући на судбину, у којој се сада налазе. И Павле и Ђура долазили су овога пута из Јасенице. Хаџи-Ђера је лагано читао писмо. Тек покаткад задрхти му рука или се сведе по који облачак на чело. А када га добро проучи, сави га у гужву, приђе огњишту, па га баци у пламен. Хартија букну, а модар пламен блесну, и за мало, па место писма оста још само нешто пухора, који Хаџи-Ђера машицама растури. — Мучан посао, Павле! — уздахну Хаџи-Ђера. — Кнезови су изгубили главе. Кога да позовем? — На кнеза Алексу сумњају због некаква писма, што га је писао ћесареву мајору Митезеру, у Земун. То је писмо ухватио газија па скели и предао га Мус-аги Фочићу у Шапцу. Веле, да је у њему стајало, како су се дахије позавадиле, па сада Срби траже џебане и Официре, да их потуку. Алекса је за ово писмо бацио сумњу на Хаџи-Рувима. Себи пије помогао, а Рувима је довео у незгоду.  Тамо се кнезови плаше, овде се народ крви, а Ђорђе тражи да кнезове наговори, а народ подигнем. Лако је Ђорђу; он је хајдук, па, ако не успе да народ подигне, он ће у гору, — гора му је кућа; али куда ће раја, куда ми? — Па онда да оставимо, нека пропадне? — упаде Павле. Хаџи-Ђера чисто плану. — Не! Ја нећу да пропадне. Дан и ноћ патим од јада и невоље, а душа ми пишти као гуја у процепу, кад само погледам шта се све чини са овим народом. Докле бесмо царска раја, плаћали смо и аргатовали, али нам бар нико не тицаше у образ и светињу; а откако завладаше одметници, погледај! Сада нам пљунуше и на образ и светињу. Где је у Руднику куће, у којој је женско чељаде, а да није бар неколико пута било на Руднику? А где је та црква, у којој бар једна икона није изрешетана куршумима каквог балије, који је дошао да у цркви шенлучи? Па знате ли шта вели народ? Знате ли како трпи? Ево, баш овога вечера звао је субаша Рупићеву снаху, да му буде иночица; а када се она Рупићу потужи, мислите да је плануо? Боже сачувај! Он је само слегнуо раменима и одговорио: „Турци су господари, а ми смо њихова раја, па морамо слушати“. Видиш ли, Павле, — јекну игуман, а уснице и брада све му се више тресу од узбуђења, — то мене сатире, то ми чупа душу. Кад је њему милији живот и од образа, кад прима на  свој образ и срамоту, само да сачува још оно мало година злехуда живота, онда шта да се ради? Како ћеш и чим ћеш га узбунити? Дан из дан кољу се између себе. Храбри су, кад треба да се међусобно убијају ради пустог парчета њиве: али да образ од Турчина одбране, на то и не мисле. Тешка оптужба противу свога народа, што је изговараху уста игуманова, болно се доимала срца ове двојице. Оборених глава слушали су га и, ма да су у својим мислима тражили ма каква оправдања, ма шта чиме би потисли игуманово уверење, они га не могаху наћи. Откако дахије удавише Мустафа- пашу у Београду, тог јединог Турчина, који је чувао и штитио рају од турскога зулума, као мајка дечицу, народ је изгубио свако надање на боље дане. Који је могао прежалити кућу и породицу, тај се одметао у планине, а остали остадоше, да са својима трпе што год их снађе. А то што су трпели, превазилазило је све недаће и патње, што их један заробљен народ под туђим господством подноси. Догађаји, као што су они са Смиљом и Станојком, постали су обичне појаве. Турци су улазили слободно у кућу сељака, па, докле им је домаћин пред кућом вадао опанке, дотле су они седели крај огњишта, а уза њих кћи или снаха домаћинова, ако не имађаше времена, да се пре доласка Турака уклони гдегод у шуму. Па док је с рајом бивало овако, кнезови не  смедоше ни зуба помолити. Напротив, они су се уклањали и од помисли да се пожале коме, само да се не посумња, е спрежу с рајом, да је узбуне. Народ се више ни у кога није уздао, па чак ни у хајдуке, који се од насиља одметаху у планине, јер, кад год би се у кнежини јавио који, кнезови су били приморани да дижу потеру, да гоне хајдуке, убијају их и њихове главе односе Турцима. И тако није се знало, шта је било горе: или остати у селу, па трпети свако насиље и плаћати силне глобе за сваког Турчина, кога би хајдуци у сеоском хатару убили, или се одметати у хајдуке, борити се противу насиља, па бити гањан не само од Турака, него и од рођене браће. Кад је бегао испред потере, Карађорђе је добио тешку рану баш од пиштоља оборкнеза Алексе. Црне мисли ројиле су се по главама ове тројице. Павле и Ђура замишљено преврћу по памети о ономе што им игуман мало час рече, а Хаџи-Ђера стао насред ћелије, прекрстио руке на прса, која се бурно уздижу и спуштају, а главу суморно оборио, па и он ћути и размишља. Бура мисли и осећаја што наваљују, као олуја на сирове храстове што јој се свом снагом одупиру, да се не скрхају, јасно се огледала на узнемирену лицу и очима, које су грозничавом ватром севале. — И Ђорђе мисли, — продужи игуман тихо, — да ће кнез Алекса смети. Вели, и за њега је боље, јер му је глава у торби са оног  несрећног писма, што га ухватише Турци. А неће да помисли, како га је Алекса вијао, само да се колико толико удобри Турцима, и како га може много јефтиније стати, ако Хаџи-Ђерину намеру ода Турцима. — Може и тако бити, — одговори Ђура сетно. — Алекса је на љутој невољи, као и војвода Рајко: Шта ће себи, а шта ли Сријему, А шта ли ће у Ср’јему Турцима! Али ако, оче духовниче, није најзгодније, да се започне са Алексом, зар нема другијех кнезова? Бирчанин је небојша. За Мустај-паше није смио у његову кнежину ни приступити беспослен Турчин. Зар је једноме баши испребијао ребра топузом. Па, ето, Турци и дан дањи зазиру од његове кнежине. — У истини, — упаде Павле, — Бирчанин би могао много учинити. Успут смо слушали од људи, како је ономад сиш’о у Ваљево с двадесет момака све под пусатом, да преда муселиму порезу. Па кад је дошао пред Фочићев конак, не хте да распаше силаје, него онако оружан уђе у оџаклију, предаде Турцима порезу, и нико га не смеде мрко погледати, а камо ли запитати, како сме под оружјем доћи. — А колико имаш таквих? — запита Хаџи-Ђера, који је пажљиво слушао. — Бирчанин, један... па онда? Јакако, мој Павле, Бирчанин има срце, соко је оно, али ће зато и платити  крваво. Него где су остали? На једног Бирчанина иде стотину Рупића. Павле и Ђура очевидно беху клонули духом. Они су се, као и Ђорђе и Катић надали; да ће Хаџи-Ђера прихватити њихову мисао, па, како је у своме крају спадао у најодабраније, он би понајпре могао наговорити кнезове да устају. А сад, ето, где им се изјалови нада, да ће се преко Колубаре и Љига моћи ма шта започети. Хаџи-Ђера је замишљено ходао лагано по својој ћелији. Оно писмо; што га је мало час прочитао, било је од Карађорђа, Катића и борачкога кнеза Симе. Јављали су му, да је настало време, да се листом дижу на дахије. Напомињали су му, како је грешно и срамно трпети то што он свакога дана гледа на Руднику. И у самој ствари тај грех и срамоту осећао је Хаџи-Ђера дубоко, то га је тиштало и распињало, то му није давало ни мирно заспати ни весело устати. — Да наговорим Бирчанина, — рече полугласно. — и кога још? Алекса не сме, а ја? Ја бих, ја хоћу да погинем за образ и цркву, на коју пљују; али кога да подигнем, где да нађем Србе? Та овде је све растровано, овде би ваљало најпре умирити, измирити. Али како? Пет година се вијем као црвак под кором, само да их сложим, па што год се више упињем, они се све више гложе.  — А Ђорђе се највише уздао у тебе, — одговори Павле. — Вели, њему ће се кнезови одазвати пре него икоме у Колубари и Љигу. Хаџи-Ђера се тужно осмехну. — Тебе и Хаџи-Рувима поштује и мало и велико, — продужи Павле, — па, вели, теби је и најзгодније, да удесиш све што је потребно, те, кад плане у Јасеници, да се и овде крене. — Било и битисало, мој Павле, када сам могао учинити што више од осталих. Мени је дошло већ до грла, кад помислим само, како нас раздиру вуци, а ми, место да се сложно бранимо, хватамо брат брата за гушу, па се давимо и зубима кољемо. Тако су још дуго разговарали, али и на крају разговора Павле и Ђура били су на оном истом месту, одакле су започели. Хаџи-Ђера је одбијао сваки покушај: он је врло добро осећао, да би код оваквих прилика само навукао на себе несрећу, а народу не би помогао. Поноћ је већ одавна превалила над манастиром и горама, кад оба путника изађоше из игуманове ћелије и уђоше у кућу, где их је очекивала постеља, удешена крај приземног широког огњишта, на коме је ватра горела. — Па шта мислиш сада? — запита Ђура, намештајући под главу пањић, који је покрио крајем шаренице, те му место узглавља служаше.  — Мрка капа, зла прилика! — уздахну Павле, лежући. — Кад с њим не испословасмо нешто, код других нећемо ни толико. — А ја сам као у воску веровао, да ћемо овде постићи. За неки часак утиша се разговор и они заспаше. У манастиру је царевала мртва тишина. Само још у игумановој ћелији што се чуло одмерено ходање. Хаџи-Ђера није могао ни тренути. Бурно осећање, што га је спопало после овога писма, у коме га позивају, да прибере свој народ на устанак, није му давало мира ни да седне. Колико га је разгаљивала помисао, да има у народу људи, који се носе помишљу, да стресу дахијски силеџилук, у толико га је више тиштала домаћа невоља. Како би се он сада радовао, кад би нешто смео да поручи Ђорђу и осталима, да им каже: „Почињите, ја сам спреман; око моје цркве искупила су се сложна браћа и једва чекају, да своју крв за образ и веру пролију“. И у овоме тренутку луталичка мисао заталаса му дивну слику. Он угледа како се око његова манастира сјезерио измирени народ, па се тиска црквеном прагу, на коме он стоји, гологлав, у епитрахиљу и с крстом у руци. Један по један приступа часноме крсту, целује га и после се враћа у гомилу, грли и љуби до себе, а свакоме за силавом трепери светло оружје, свакоме из очију блиста радост и милина. Слика, што залелуја у души игумановој, била је тако живахна и свежа, да он у један  мах стаде, заустави чак и дисање, само да је не би пореметио и расточио. И она га толико опи, толико занесе, да у часу заборави на све, и сав се подаде, утону у њу, очи му се замаглише, а суморно лице обузе тиха сета. Али то беше само машта, што је запали измучена душа, да се, колико толико, разгали; то је био сан, што се лелуја већ толико година у његовим очима и што ишчезава као прамичак маглице пред најмањим дахом горке јаве. Он дубоко уздахну. — Господе! — јекну узбуђено и подиже очи тамној иконици, по којој лелуја таласава светлост бледа кандила. — Дај ми крепости! Што ме не умудриш, да у истини постигнем ово! А докле се овако молио, у ћелији је владала нема тишина. Жижак у кандиоцету тајанствено пуцкара пред тамном иконом, као да шапуће светитељу игуманову молитву, а кроз ћелијско прозорче погледа сетно месечево лице, па тајанственом светлошћу обасјава суморну хаџијину главу, који се под иконом скрушено моли. 8. Рано у зору захори се с једне узвишице глас сеоског бирова, који позиваше моравачке домаћине, да одмах силазе у хан, субаши. Један по један сељак журио је на заповест, па како су се где сустизали, тако су у гомилицама силазили хану. Ма да Рупића није изненадио овај позив, опет га је текнуло у грудима, кад зачу овај глас. Брзо прихвати палицу и пожури хану. У глави му је брујало, као после велике пијанке. Целе ноћи претурао се под губером с кука на кук, па од силна премишљања није свео очију до саме зоре. Тек пред зору као да га хваташе сан, али и тај сан беше само нејасно бунило између незнани и јаве. Узрујана душа није га остављала ни сада. У њојзи се ређаху страшне прилике, које га још више ломише него ли и мисао у будноћи. У једном часу обрете се пред рудничком тврђавом. Гомила Турака јури за њим; он бега, бега; а ноге му се поткратиле, па, што више миче, све се више смањују, а кораци све краћи. Они за њим скачу необичном брзином. Он напреже последње силе, појми да потрчи и забатрга ногама. Најзад осети да се не одмиче и да ће га ови стићи: он се сруши на колена и поче четвороношке бауљати, али и руке и ноге утрнуле, па једва миче. Одједном пуче пред њим дубока провалија, којој се ни дно не види. Оздо хучи и необично шуми, а за њим се дигла граја од потере. — Прескачи! — викну некакав глас. Он се поткупи четвороношке, као мачка кад поуми да учини што већи скок, и праћну се. Густа помрчина обујми га свега, и он осети како стрмоглавце пада у неку дубину без краја и конца. — Стој! — викне неколико гласова, и многе руке, као гвоздене, докопаше га за плећа. Рупић дрекну и пробуди се. Зној га свега облио, а снага му трепери као јасиков листак. — Хеј, несрећниче, до чега ме доведе! — уздахну Рупић и седе у постељу. Што се дан ближе примицао, то је и страх више растао. Подбулих и закрвављених очију од несанице гледао је бесвесно у жеравице, што испод беличаста пухора светлуцају и жмиркају као очи лукава човека. Покушавао је да се отргне од кобне слутње, али то беше узаман. Он је приличио човеку, који се оберучке хвата бусена и гранчица, да се испне изнад провале над којом виси, али чега се год дохвати, то се откида и пада, а испод ногу му се рони и руши у недогледне дубине. А што му је најтеже падало, то је било уверење, да он сад не би могао, баш и кад би хтео, да сачува сестрића од гнева Шаћир-агина. Одмах после првога запрепашћења и претње, коју би можда у ономе беуту страха и извршио, да га сестра не задржа, у њему је наново плануло оно, тако рећи очинско осећање према нећаку, кога је одгајио. Између поимања своје немоћи да њега сачува и страха за самога себе налазио се као зрно између два жрвња. Једино уздање још што му кроз ову забуну затрепери по који пут, као зрачак звезде кроз  облаке, била је Станојка. Она би можда могла наговорити субашу да се за њих заузме. Али и та нада личила је ономе бусену, што се испод шаке одмиче. Јер ма колико осећао да се с његовом снахом није ништа друго десило, до оно што се под Сали-агиним дахилуком и са осталима дешава, он је ипак осећао потајни стид, кад помисли како ће се на првоме сусрету са снахом очи у очи погледати. Али, најзад, страх је био јачи од стида. Он се чешће враћао на ову помисао, па се мало по мало и навикао на њу. Бар то је била једина сламка за коју се удављеник рукама хвата. Занесен оваквим мислима, хитао је, као и остали сељаци с којима се сусретао, хану, а што се више ближио, све му је већма куцало у грудима. — Што ли зове, куме? — запита Мратић, кад се сукобише код распутице на избрешку. — А откуда ћу ја знати? Ваљада каква заповест за кулук! Мратић га испод очију погледа. Рупић опази овај сумњиви поглед и брзо окрете збуњено лице. — Бој се, куме, неће бити за кулук. Некако ми се чини све ово чудно. Јутрос, сабајле, видео сам Шаћира, како пролете кроз село с дванаестину ага и момака. — Да нису отишли у Ваљево? — запита Рупић, колико да прикрије узбуђење, што му се на лицу огледа. — Јок, брате! Ено их у хану. Мој Радован баш је поткивао вола доле у налбантина, кад они одјахаше своје хатове. — Па шта вели? Је ли дознао, што су дошли? — Није. Сви су, вели, мучаљиви и нешто срдити. Субаша се баш тада десио пред ханом, те, кад му Шаћир, сјахавши, рече нешто по турски, овај се само устури, разјапи уста, исколачи очи, па тако оста неко време као укопан. После, вели, момци аге Џинића брзо узјахаше и одлетеше у Дић, а аге одоше са субашом у оџаклију. — Ко зна, можда се јавио гдегод хајдук. — одговори Рупић, који је напрегнуто слушао све што му кум причаше. — Зар по овоме времену, куме? Та још од пролећа ни помена, а хајдук не оставља јатака до зелена листа. Тежак терет мучио је Рупићу душу, а што су се ближе примицали хану, све га је више спопадала она иста страва као и јуче. Пред ханом су већ чекали сељаци, брижни и мучаљиви. Кад угледаше кнеза, скупише се око њега, али он им одговори колико и Мратићу. А докле су се сељаци забринуто дошаптавали и час по час завиривали у хан, горе у пространој соби седело је око дваестак Турака, на приземним миндерлуцима, што се пружаху око сва четири зида. Као и Шаћир-ага, сви су били одевени у богато везену оделу. те се од злата и срме није могло гледати у њих, што је чинило необичну противност скромном оделу сељака, које је било махом од бела сукна и ретко у кога неискрпљено с неколико закрпа. Баш у томе часу, кад је Рупић дошао међу сељаке, водио се горе жив разговор. — Тако мора бити, ако не хтеднемо да дочекамо још једнога Мустај-пашу, — завршивао је Шаћир ага свој говор, па одби неколико густих димова и продужи сркати из сребрна филџана врелу кафу. — Машала, Шаћиру! — одазва се стари Али-ага и пређе шаком преко седе браде, што се до појаса пружила. — Докле вочићу не сабијеш рогове у главу, дотле се не надај, да ће ти с миром пружити врат у јарам. — А што скорије то боље, — продужи Шаћир. — Сали-ага је отпао до Београда, да их пожури, те да се већ једном започне. Лако је онима тамо оклијевати: пун Биоград Турака, топова и џебахне, па од хајдука ни хабера, али како ће се овђен, болан, међ’ овијем горама. Сали-ага есапи да је вријеме све докле не озелени гора, а већ послије, — беше! Алекса, Бирчанин, на овај Хаџија, што се упео да измири рају и што гледа на Турчина као крмак на сјекиру, сви, сви, зар нијесу грђи него ли и сваки хаинин, бива? Хајдука бар знам, могу га се чувати; али од овијех паса, што ми лижу кољена и руке, док сам пред њима, а чим окренем леђа, зареже и хватају за нете, како да се од њих сачувам? — Алах! — уздахнуше дубоко остали слушаоци и брижно занихаше главама. — Сатари њих, па ћеш за дуго мировати. Раја је пуста уз њих, а кад њих нема, она је добра и послушна. — Тако је, валах! — одговори Али-ага. — Неколико кнезова, калуђера и свештеника, па ћемо бити мирни и од њих и од хајдука. Турске ми вјере, као да ћу се родити наново, кад угледам главу Алексину и Бирчанинову. За време разговора субаша је седео поред Шаћира, мрачан и суморан. У разговор се није плео никако, него је гледао пред собом, одбијао густе димове и сркао кафу. — Шта велиш, Џинићу, бива? — запита га Шаћир. — Од јутрос си много карли! — А шта да велим! Добро су се и сада сетили тамо у Биограду; а не сврше ли с тим послом још ове зиме, онда нек дођу сами да субашују овђен. Од хајдука нећемо смјети ни у авлију. — Аман! — уздахнуше Турци, а неколико њих шкргутну зубима. На вратима закуца неко и разговор се утиша. Момак, што је наслуживао из џезве кафу за кафом, отвори врата, и па прагу се појави Рупић. Субаша га мрко прострели. Рупићу не умаче овај поглед, у грудима му се следи, и он се збуњено још више погну. — Помози вам Бог, честите аге! — прослови дрхтавим гласом. — Је ли на окупу раја? — упита Џинић, а крваво гледа у страну. — Јесте, честити ага! — Дишери! — грмну Шаћир. — па чекај тамо. Рупић се поклони, па насатке изађе из оџаклије. Шаћир-ага отури чибук, а тако исто и остали, па сви изађоше напоље. Баш кад су аге сишле пред хан, где очекују искупљени сељани, са уобичајеном понизношћу, докаса из Дића неколико гаваза. Пред њима је стара Гагићка. — Водите кућку горе! — викну Шаћир, па се осврте и поче мрко премеравати гомилу понизних глава. — А је ли, рајо, море, ко уби Рама? Да је гром из ведра неба треснуо међу њих, не би их толико запрепастио, као овај глас. Убијен Турчин на сеоском атару било је страшније, него да је кроз село прошао буљук војске. — Кога Рама, ага? — протепа Рупић страшљиво, а чисто осећа, како му се душа скупила у један кутић, па се начинила мања од макова зрна. — Рама, море, Рама! — издера се Шаћир.  — Бог нека нас чува свакога зла, честити ага, али откуда ми знамо? Моравчани  су мирна и послушна раја, што се под ваше скуте прибила, да је као своју децу чувате. — Лијепо, лијепо, ама реци ти нама ко уби Рама? Он је убијен на сеоском атару. — Аман, честити ага, — завапи Мратић, — може ли село чувати атар од злих људи?! — Ја ко да га ћува! — плану Шаћир. — Ваљда ја или Сали-ага, ко ли? Турчин је нађен на сумеђи моравачког и дићког атара. Па што не погибе па другом коме мјесту него баш на вашем атару, ха? Док је Шаћир говорио, Рупић је страшљиво пратио сваки израз на лицу Турака, не би ли пронашао, да ли им је ма шта познато. А кад је више инстинктивно осетио, да се још ништа не зна, њему лакну и језик му се одреши. — Опрости, честити ага, — утаче се Рупић, — али ти ћеш најбоље знати ко има рачуна да убије Рама. Ага није никоме учинио у Моравцима зла; а ако га је ко убио, онда ће пре бити, да је когод од оних тамо, од којих и ми већ толико година страдамо. — Аха, то ти, кнеже, као велиш да су урадили Дићани, а они, бива, то исто веле за вас, Моравћане. — Лажу, ага, лажу! — повикаше сељаци, па се ускомешаше. — Ћут, бре, рајо! — дрекну Шаћир и искрвави очима на гомилу, која се одмах утиша. Рупић је стајао мирио и чекао да се ага умири. — Захвалите се Богу, што вам је ово кнез, па за његов хајтер нећу да терам мак па конац, а ви добро знате шта све бива, кад се нађе убијен Турчин у сеоском атару. За једнога Рама, море, све бих вас попалио и као пашћад потукао. Сељаци су понизно ћутали и са стрепњом очекивали, да чују како ће их казнити. — Да вам децу испродајем, па не би ни то залегло за Рамову крв. У памет се, кнеже; ако ми за три дана не донесеш на Рудник двије хиљаде гроша крвнине, онда нека ме нико не чека у селу. — Аман! — јаукнуше сељаци. — Што нас сатиреш, кад нисмо криви! — Боље нас поби све! — завапи Мратић. — Та зар не видиш, како смо голи, па још да плаћамо за оне крвнике! Они су га убили. — Не знам, бива, ко га је убио, али ни они нису боље прошли. Нађите убицу, и ја ћу вам опростити глобу. — Како да га нађемо, кад га не знамо који је? — рече Рупић. — Смилуј се, ага, на сиротињу; шта ти је она згрешила? — Памет у главу, рајо! — довикну Шаћир-ага. — А ти, кнеже, да ми за три дана покупиш новце. Не шалите се главом, да вам још једаред уздолазим. Претећи поглед Шаћиров и она мрка лица Турака били су довољни да увере рају, како јој не треба очекивати никакве милости. Шаћир је већ ушао у хан са осталима, а сељаци су, као заливени, остали доле још неко време. — Хеј, да грдне невоље! — уздише Мратић. — Откуда сиротињи толико новаца, мањ да продамо и поњавице испод наше деце! — јекну један између њих. — Ама, ко га уби, проклета му душа! — Ко? — одговори кнез. — А ко ће други, ако не они крвници. Зар није Рамо био јуче у Дићу и запалио кућу оним проклетницима, а они су га после дочекали и убили баш на нашој сумеђи. — И ми сад да за њих плаћамо? — Побићемо им све, што год им гамиже! — И њих, и њих! — викну неколицина. — Где их сретнемо, тући ћемо их. — Исећи ћемо им и најситнију шибљику. — Хајде, куме. — простења Мратић. -— иди и богоради, да нам бар половину глобе олакша. — Аман, браћо! — уздахну Рупић. — Како да му излазим на очи! Зар не видите колико је закрвавио! — Иди, по Богу да си нам брат! — утаче се други домаћин. — Ако нам не остави бар половину глобе, онда нам је боље да се сви подавимо, него ли да га поново дочекамо. Рунићу је, додуше, сила лакнуло, што се овако извукао; али ако га је сада оставио страх, није ишчезао јед на сестрића. Шта више тај се јед гомилао све више, кад само помисли да  је Милоје сасвим запао у руке калуђереве и да га ништа више неће истргнути из њих. Крвничка мржња према Гагићима толико је силна, да је на сву меру мрзео и Хаџи-Ђеру. А та је мржња расла све више, у колико је осећао да је баш сад немоћан, да му нахуди. А тако би му се радо за јучерашњицу осветио. Сељаци су се слегли око њега, па га куме и преклињу, да иде горе и још једаред покуша, неће ли умилостивити Турчина. Он је стајао збуњен и расејано слушао што му говоре: а они су готово сви у један глас говорили. — Душе ми, браћо, ја му ни за живу главу не смем више отићи, — одговара се Рупић. — Него како би било да очекнемо, док он оде, па да узмолим субашу. Он је наш човек, па, бој се, моћи ће и учинити што, само ако усхтедне. — Како те Бог учи, кнеже, уради! Само не дај да пропада сиротиња за туђу кривицу! —- Бићеш нам и отац и мајка, — додаде други, — ако нас избавиш ове напасти. И сви листом узавреше и почеше се јадати, како би их оволика глоба упропастила: јадали су се толико, као да и сам Рупић није знао колико је народ сиротан. Докле су се они овако јадали, из хана испаде Гагићка, а за њом двојица гаваза. Гагићка је изгледала као саломљена: само је испрекидано јецала, па би тек по који пут пригушеним гласом јаукнула.  Да за њом не изађоше и она два оружана момка, Бог зна, не би ли је Моравчани као жртву дочепали, те да се колико толико освете за ово што их је, по њихову мишљењу, због Гагића снашло. Овако само зашкрипаше зубима и почеше гунђати, али је пропустише с миром. Кад је изашла па пут, заста мало поред једнога бреста, што се уза сами друм изхерио, дубоко уздахну, па готово тетурајући се, као ван себе, пође низ друм, пут манастирског забрана. Тај пут водио је и у љишку долину, а отуда у Дић. — Море, рајо, што стојиш, што се не разилазиш? — запита један од ових гаваза. — Хајде кући! — викну им други. — Што је једном већ речено, онако мора бити. Гомила сељака поче се покорно разилазити, а баш тада сиђе и Шаћир са осталим рудничким агама, појахаше спремне хатове, па као холуј одлетеше, истим путем којим је и стара Гагићка отишла. Пред ханом остаде само Рупић, па кад испрати очима и последњег Турчина, бојажљиво погледа на чардак, где су прозори субашине оџаклије и, као оклевајући, уђе у хан. Све докле су Турци касали и док не ишчезоше испред погледа за манастирским забраном, ага Џинић је стајао на прозору од чардака и расејано гледао у бујне гриве турских коња, како их у лету ветар таласа и мрси. А када ишчезоше, замишљено превуче руком преко своје  браде, а поглед му поче нестално лутати час на снежне планине, а час на оно неколико старих грмова, што се раштркано уздижу према хану, са снежним крунама, те личе на огромне беле шаторе, што су се над високим зеленим стубовима наднели. Нешто неодољиво осећао је после овог Шаћирева доласка. Убиство Рамово, нестанак Смиље, за коју у Дићу, од оног часа кад је Рамо однео, нико није ништа знао, па онда и оно непријатно осећање, што га мучи још од синоћног узалудног очекивања, — све се то слило у неку магловиту слутњу, која га је гонила да мало промисли, како се све то могло догодити. Цела ствар, и ако је изгледала на први поглед ништавна, за њега је имала неки други значај. Нејасна слутња казивала му је, да је ту ипак уплетена нека тајна рука, што им свима ремети рачуне. Можда му је та слутња дошла од оног узбуђења, што га је изазвао малопређашњи разговор о потајноме плану, који дахије у Београду кују. Али како било да било, он је слутио, па и веровао, да ово није урађено без ичијег знања. Али на кога да посумња? Међу Моравчанима нема никога, који би се усудио да подигне руку на дахијског човека. Осим Хаџи-Ђере, на кога је увек сумњао, да ће тај једнога дана, кад му се учини згодно, одметнути рају, и да потајно шурује с кнезовима, нема у селу баш ни једног више, који би имао рачуна, да ради Гагићеве убије Турчина. Дакле, ако је из Мораваца ко умешан, то би могао бити само Хаџи-Ђера. Па онда, Хаџи-Ђера је једини оне ноћи чуо из Шаћиревих уста камо ће. А кад је већ разабрао да ће у Дић, имао је целу ноћ на глави, па зар није могао поручити коме од својих јатака да припази. Ако је, дакле, ко од Моравчана умешан, то је могао бити само Хаџи-Ђера. Али ма колико се ова сумња гранала у његовим мислима, он ипак није могао стећи и уверење, да је то учинио баш Хаџи-Ђера. Што је тако одмах посумњао на њега, долазило је само отуда, што је он био једино лице у Моравцима, за које није марио. Па ипак то су биле тек само мисли, што су једна за другом ницале, па тако и ишчезавале, да другима места направе. А све те мисли вукле су га дубље и дубље ономе разговору, што се до мало час водио у оџаклији. Он је најбоље осећао, да се овако не може још дуго остати, ако дахије што скорије не изврше оно, о чему се сад у Београду са Сали-агом договарају. Пропусте ли до пролећа, горе ће се напунити хајдуцима толико, да им ни с добром војском неће дати џевана. Ови кнезови и калуђери, око којих се раја савија, одметнуће све, а већ онда нико им неће помоћи. И он поче насумце рачунати, колико у његовој околини има људи, које би на дахијски миг ваљало смаћи. — Хаџи-Ђера... један! Оба Гагића... три!  И онда заста. У свих осам заселака, осим ове тројице, није било више ни једнога, на кога би што сумњао. А и Гагиће је прибројао Ђери само зато, што је знао, да игуман не избива из њихове куће и да га они слепо слушају. — Тројица! — помисли. — А тек колико ли их је у свакога субаше. Ако се на тефтер узму, биће их за цело четири до пет стотина кнезова, калуђера и трговаца, а већ оно друго то је раја. Само нека се почне пре пролећа! — прошапута замишљено и лупи длан о длан. — Атеш (ватру)! — рече момку, који у тај пар уђе. Момак разасрте машицама жеравицу, па кад нађе „мерџан атеш“ (као зрно ситна и округласта жеравица, да прожеже), он га принесе и спусти на чибук. — Пеци кахву! — рече и повуче неколико густих димова. —- А хоћеш ли примити кнеза? — запита момак, пошто се одмаче у пристојну даљину. — Кога кнеза? — Рупића. Он чека напољу. — Нека уђе! — одговори Џинић и мрко погледа на Рупића, који се већ појави на вратима с понизним поклоном. Момак се уклони. Рунић је стајао код приклопљених врата у оном истом положају, како је ушао, па је с ропском смерношћу очекивао, да га субаша ослови.   Ага Џепић пушта густе димове и натуштено гледа у страну. — Шта ћеш? — запита Рупића набусито, пошто га је оставио да подуже чека. — Невоља, честити ага! — одговори Рупић понизно. — Дођох, да молим и преклињем; да нам помогнеш. — Јами то! — одговори Џинић. — Ја сам се досле хвалио и тобом и рајом у мојој субашији, па ето шта сам дочекао, да мутесарифова човека убијете и да отмете робињу. — Аман, ага, није раја крива; та ти нас знаш у главу свакога. — Машалах, кнеже, машалах! — одговори субаша, посматрајући нешто лукавим погледом у човека, који се чисто савијаше под теретом овакога пријема. — И ти велиш, да раја није крива? А ја ти опет велим, да ни хајдуци нису, јер их, ево, нема. Па ко је, онда, крив? Ја или ти? — Ни ти ни ја, добри ага! — одговори Рупић. — И веруј ми, кад бих само дознао ко је убио Рама, ноктима бих га рашчупао! — Па хоћеш да ти ја кажем ко је? Рупић кришом погледа у агу, а језива хладноћа промиле му уз леђа, кад опази како му се приковао у само чело онај мрачан поглед субашиних очију. — Чу ли, шта велим? — Чух, честити ага, — одговори овај.  — Ех, бива, нико други него она подмуклица тамо. — Хаџи-Ђера?! — заплете Рупић, а соба му се започе окретати на помисао, да је субаша можда све дознао. — Тај пас! — одговори Џинић и срдито устаде. — Нико други него он, јер он је једини знао, камо ће Шаћир и Рамо, па је нашао хрсуза, који ће то учинити. Сад сам пропао! — помисли Рупић, а у лицу пожуте као восак. — Ето, тај ће вас све упропастити. Због тога калуђера плаћате глобе, па, бива, ако овако устраје, и главама ћете плаћати. — Па што га трпиш, ага? — рече полугласно Рупић, тек да га увери, колико му је веран и како ни сам не мари за онога кога субаша мрзи. — Што трпим? А да га одведем на Рудник, заграјала би раја као вране на орла. Гледате у тога крмка као у светињу, а не знате, да ћете листом због њега страдати. Крупним корацима ходао је ага Џинић по одаји, а Рупић је још онако исто стојао уз врата и кришом пратио сваки израз његова лица. — Хоћете да вам Турци буду добри, а овамо пуните горе хајдуцима и купите се по манастирима, где вам онаки крмци, као овај Хаџи-Ђера и онај Хаџи-Рувим из Боговађе, причају којешта, што ће вам најпосле пресести.   — Откако сам ја кнез, ага, — усуди се Рупић, — у Моравцима нико не слуша Хаџију. Џинић у један мах стаде пред Рупића. — Хоћеш да вам скинем глобу с врата? — Аман! — узвикну Рипић и још се дубље сави. — Добро, али и ти мораш нешто урадити. Хоћу да пазиш и да ми редом побројиш све оне, којима Ђера одлази и који њему долазе. — Хоћу, ага! — Па онда, да ми најдаље за десетину дана разабереш где је Смиља. — Хоћу, честити ага! — одговори Рупић понизно. — Само нас курталиши ове беде. — А Станојка?! — запита ага ненадно и оштро погледа, да му не умакне ни један израз Рупићева лица. Рупића такну ово питање. Он се, додуше, већ измирио с помишљу, да је и његова снаха то исто што и остале рудничке младице и девојке, али је бар хтео да се чини свему невешт, као и да не види. Зато се чисто збуни и обори очи земљи. — Она баш хоће да иде на Рудник као и остале. Рупић га зачуђено погледа. — А ја сам хтео да је и овога пута сачувам, да не иде тамо. — То би ме, ага, баш избавило бруке, — одговори Рупић, муцајући од стида. — Ама, она сама хоће па Рудник!   Рупић се убезекну. Сад баш није разумео ништа од свега, те се тако све више збуњивао. — Где је! — запита ага по кратком ћутању. — Ако ти, ага, не знаш, ја ћу ти још мање знати. Како је синоћ отишла теби, још се није вратила. Џинић га погледа сумњиво. — Море, Рупићу, пази шта говориш! — Не знам, ага, среће ми! — Да је није Милоје вратио? — Милоја нема у селу од јуче. Пратио сам га у Зворник, да покупује нешто стоке. Џинић одмахну главом и замисли се. — Е, кнеже, тако не може остати. Станојка је твоје чељаде, и ти мораш знати где је! — Ама, она је синоћ амо пошла, — одговори Рупић. — Видео сам је, кад је дошла до онога избрешка, па.... Овде запе пред неком мишљу, која му сукну кроз главу. — Па? — запита ага, а једнако га мери оним погледом. — Нигде није могла отићи мањ у манастир. — Хаџи-Ђери? — Ја! Њему све жене трче, кад их ма шта уплаши, па, бој се, и она је тамо отишла. — Дина ми, скупо ће ми платити, ако је он прикрио. Иди из ових стопа и сазнај.   Рупић чисто отхукну, кад се нађе на оној чистини пред ханом. Радовао се што је успео, да бар за неко време отклони глобу од села, а осим тога и зато, што му се указала прилика, да још више Гагићима напакости. У силној мржњи према овима није било ничега, чега се не би латио, само да њима нахуди. Ногу пред ногу ишао је манастиру, размишљајући, с које стране да започне. Њему, истина, није ни мало било пријатно, да своју снаху сам предаје Турчину, и он би се, нема сумње, радовао, што се склонила, да нешто није Милоје оним убиством и себе и њега увалио у велику несрећу: јер ако се ма кад прокљуви, ко би га онда заклонио од турске освете, ако не ага Џинић, коме оволике жртве приноси. — Најпосле, — мислио је успут, — и шта је она мени сад? Умре кумче, растури се кумство! Милана нема више, а она се није зародила. Остала туђа кост. Ето, да се нешто преуда, онда ми не би била баш ништа, ни род ни помози Бог. А ово правдање помагало му је, да разгони оно мучаљиво расположење, што га је осећао, докле је Џинић о њојзи говорио. Међутим, докле је Рупић, у беуту страха, обећавао Џинићу све, што је овај захтевао, стара Гагићка је успут јецала и грабила но снегу једва утрвеним крчеником. Скоро обневидела од суза, застала би по који пут, да отаре очи и отхукне: па да у срећан час не чу за   собом неколико гласова, који јој неколико пута викнуше: „С пута! С пута!“ — би је погазили бујни хатови, који у оштру касу летеше за њом, носећи на себи гомилу рудничких Турака. Она се трже на оштре усклике и потрча у страну, па се саплете и паде у снег, а у томе часу као вихор пролете Шаћир са осталим хатлијама. Тек кад и последњи замаче, старица се с муком диже из снега и сави манастиру. Тамо је затекла Хаџи-Ђеру с Павлом и Ђуром, који су само очекивали да руднички Турци оду из села, па да и они крену у Зеоке, кнезу Станоју. Кад Ђера угледа Гагићку онако сломљену и узрујану, скочи да је прихвати. А већ је настао крајњи тренутак. Под тешким утисцима, с којих је изгледала као смрвљена, једва је дотетурала довде, а кад је већ стигла мети, снага је издаде, те се умало не сруши. — За име Божје, откуда ти овде, снахо? — Помажи, духовниче, по Богу да си отац! — Шта је? — запита Ђера, па је приведе огњишту и спусти на столичицу. — Убиће га! — јаукну старица. — Кога? Гагићка бризну у плач и заниха главом. — Јаох, Јоване, јаох, кућо материна! Хаџи-Ђери стадоше очи па овај јаук. — Ама шта је? — Куку мени, сињој кукавици! —јецала је једнако старица.  — Прибери се, снахо, па нам по реду испричај, шта се догодило. Кад одоле првој навали туге, исприча кроза сузе, како је Шаћир послао по њу, да је доведу амо. Па је онда захтевао, да му ода где је Смиља; казао јој, да му је мора одати, јер он хоће да је потурчи и да се њом ожени. Оставио јој је пет дана, па ако му дотле или не доведе Смиљу или не ода где је, он ће јој обесити сина на Азни, а Смиљу ће ипак пронаћи, па макар претурио све дрвље и камење. — А ти, јадна не била? — узвикну запрепашћено игуман. — Да ниси одала? — Јаох, нисам! — уздахну старица. — Али, ако не курталишем Јована, онда.... Старица не изговори последње речи; сузе је загушише, те сакри лице шакама и нагло зајеца. Као муњом ошинут стајао је Хаџи-Ђера и заципљено гледао у прецеђено лице очајне мајке. Оно „онда“ скаменило је сваку помисао у њему; а што је дуже посматрао ово клонуло лице, све га је већа страва подилазила, јер је јасно опажао, да ова жепа нема ни толико снаге да се прибере, а камо ли да не учини и оно најгоре, само да сачува го живот невина сина. У овом тешком часу њему искрсну пред очи све, што га је дан и ноћ гризло. Досада је гледао, како дахијски Турци глобе и срамоте рају, а он јој није могао помоћи, па је видео, како се, баш око његове цркве, села међу собом   крве и гложе, а није био у стању да их као браћу измири: али ово што сад мора гледати, то је надмашило све! Из недара овога храма хоће да силом извуку једну жртву, да је потурче, да јој душу упропасте. Као оловна крупица поче га притискивати тешко очајање, а грло му се стеже, те у један мах не мога прословити ни речице. Шта сад да ради? Хоће ли, као и досле, само немоћно тужити, и хоће ли смети у будуће прихватити рукама за свету тајну, и то оним истим рукама, које нису могле да сачувају невину душу, да не пропадне? Хоће ли и после тога одговорити Ђорђу као синоћ? — Не, не! — викну одлучним гласом, а у исти мах осети, како се у дубини душе проломи онај тешки облак, што га је до мало час гушио. — Прибери се, снахо! За пет дана може се много што шта окренути. Захвалимо се Милостивоме, што нам је дао времена. — Ох, мени несрећници! Ко сме сачекати пет дана? — врисну поново Гагићка. Игуман страховито плану. — Оди овамо! — узвикну, а очи му севнуше муњевитим пламом. — Оди овамо! Па је готово довуче до кута, где трепери кандило над почађалом иконом. Зграби са стола крстић од кипариса, опточен сребрним жицама, и диже га према њој. Забезекнута старица овим ненадним покретом, збуњено је гледала у лице игуманово, које у плахом узбуђењу дрхташе.   — Заклињем те! — узвикну силним гласом, који јој одјекну у ушима као глас ненадне олује. — Заклињем те знаменијем часнога крста и овога и онога света, не одаји кћери, не губи душе! Јер одаш ли њу, ти си издала -Христа Спаса, издала си душу своју и своје деце сотони, и ти ћеш се у љутим мукама и горком уздисању савијати, али ће се срце Божје оглушити о тебе, као што си се и ти оглушила о њега, а двери небесне биће затворене за тебе. Бићеш проклета, трп пут проклета! Необична страва заталаса старичино срце, слушајући клетву, што се, као громовити пролом, разлегала са игуманових усана. Павле и Ђура устали, снимили фесове и скрушено ником поникли. Гагићка запањено гледа то у плаховите очи игуманове, то у свето распеће, по чијем оптоку светлуцају тајанствени зраци бледа жишка. — Целуј! — узвикну игуман, а глас му зазвони као глас вапијућега с Витаваре. Старица се не маче. Скамењена и запрепашћена, она само гледа у игумана, који јој у овоме часу дође сасвим друкчији, не као увек, већ као човек са онога света. — Целуј Господа! — понови игуман. Старица задрхта... У души јој се поче потајно разведравати, а што је више гледала у оне резотине, које означаваху лице Распетога, то се разведравање све већма бистрило! Срце јој затрепта, као кад осети, да му долази жељно   ишчекивани; по њему се разли материнска благост и мекота, она се смерно прекрсти, дубоко поклони и целива. — Тако ти Бог помогао и овога и онога света, - како ни ти ни твоја кћи не издале име Христово! — Амин! — одговорише Павле и Ђура, па се и они прекрстише и дубоко поклонише пред светим знамењем и Хаџијом. А у томе часу осети Гагићка, као да је невидовна сила прикова за оно знамење, а у исти мах као да је, са онога крста, озари чудан зрачак, који је обасја надом на спасење и окрепи, да своју и кћерину душу сачува од вечне пропасти. Усне јој почеше шапутати молитву, а онда, још плачна, али тек прибрана и охрабрена, приступи игумановој руци, те је целива. Споља се зачу тихо куцање, а одмах за тим отворише се и врата, на која се појави Рупић. Он је дошао пред ћелију баш онда, кад је игуман стао да заклиње Гагићку, те тако је могао реч по реч разабрати, а да и не приклања ухо вратима. Хаџи-Ђера се намргоди, кад га угледа, али се у мах прибра, положи крст на своје место и питајући погледа у Рунића. — Помози Бог, хаџи-духовниче! — рече Рупић и приђе руци. — Бог помогао, кнеже! А откуда ти? — Ето, од аге Џинића.  — Па? — Дођох, да те замолим, да оном моме несрећнику поручиш, да не долази још за који дан, док ова ствар, колико толико, не легне. — Хоћу, Рупићу! — одговори Ђера. — Па како би? Зар не пострада? — Па, да ви’ш, и није најбоље, али, хвала Богу, кад није и горе. Наредили су глобу. — Сви ћемо потеглити, али смо бар две хришћанске главе спасли. За то време Рупић је испод очију премерио оба путника, па, ма да их је познао, ипак се чинио невешт. — А синоћ је била и моја Станојка до тебе? — рече нешто несталним гласом. — Била, кнеже, — одговори игуман. — Па, ето, дођох, да те припитам где је? Игуман га погледа сумњиво. — Ваља јој се вратити, — додаде Рупић, збуњен овим погледом. — Махни се, кнеже, залудна посла! — одговори игуман одсечно. — Нити ће се она вратити, нити ћу ти рећи где је! — Зашто? — запита Рупић и погледа мрко у игумана. — Ти то знаш врло добро, — одговори игуман, који је приковао прозирући поглед у Рупића, — па зар да ти понављам? Рупић се сплео на овај одговор, те не умеде ни беле прословити. Осећао је неприличност свога посла, ма да је врло јасно схватао  да то мора радити, ако не жели да се на њега изузме ага, који ће му кад тад ваљати. А осим тога и ова двојица, па и Гагићка, коју би у капи воде попио, кад би могао, збуњивали су га својим присуством. Гледао је што пре да оде, само да се уклони од унакрсних погледа, што га премераваху. — Па, оче духовниче, ја идем, али ето ме сутра до тебе, — одговори сплетено и, без збогом, изиђе из ћелије. Изненадни Рупићев долазак узнемирио је игумана. Па и ако није ни слутио, да је Рупић дошао амо по субашиној жељи, те да пропита о Станојци, није хтео да се поверава томе човеку, за кога је знао, да би у најмањој неприлици одао и рођенијега, а камо ли снаху, коју ништа више не веже за његову родбину и која ће, данас сутра, из куће сасвим отићи. И он се врло брзо уверио о истини ове слутње. Чим је Рупић отишао, Павле и Ђура почеше се оправљати да путују. Хаџи-Ђера је био толико обазрив, те им не даде да иду друмом крчеником, већ их проведе кроз манастирски забран, а онда се почеше пети уз густу гору, што се над манастиром уздиже. Успут су ова тројица ћутали. Хаџи-Ђера је претурао мучне мисли. Очевидно је био још под утисцима онога изненађења, што му Гагићка донесе. Тек кад стигоше у врх горе, одакле ће се спустити у долину, стадоше оба путника, да се са игуманом опросте.  — Праштај, оче духовниче, и хвала ти на хлебу и соли. — Богу хвала, браћо, и срећан вам пут! — одговори игуман и пољуби се с њима. — Поздравите ми Ђорђа и Катића и реците, нека се, у име Бога, спремају. Овако се више не може! Ја ћу се до пролећа трудити да измирим своје, а чим ослави пролеће, ето им и мене, па било с народом или сама. — Евала ти, оче игумане! — кликнуше путници, скидоше фесове и, пуни радости, целиваше га у руку. Он их благослови и оста на овоме месту, све докле се ови, силазећи низ гору, не изгубише између густих грмова. Нема тишина разастирала се у врх горе, где је стајао усамљен калуђер и замишљено гледао пред собом. После Шаћиреве намере да потурчи Смиљу, он је био на чисто, да нема више смисла чекати и трпети. Али и ако је, у овоме часу, прешо на очајан покушај, он је ипак опажао све тешкоће, које ће га, од данас, на овоме путу пратити. Замишљени поглед лутао је кроз неку сумаглицу нејасних мисли, међу којима се, као рудничке планине, истицаху препреке, које ће му тек одсада сметати да изврши оно, на што је у једноме часу очајања прегнуо. Тамо на источној страни угледа како се, пад њим високо, као нема хаветиња, уздиже мрачна и суморна рудничка тврђава. Њезина каменита плећа умотавају се у тмасте  облаке, што се одозго надвијају, а с високих бедема зјапе топовска грла, као расклопљене чељусти, што само очекују да жртва наиђе, па да одједном загрме и бљуну ватрени потоп на дрске груди што им се примичу. И ту непомичну тврђаву ваља му разорити, њему, слабу и немоћну калуђеру, који није у стању ни да измири неколико завађених сељака, а камо ли да их на такво дело поведе. Па још су чим и како? Зар голим грудима и празним шакама? Та у овоме народу Бог зна да ли и десети има по који кубурњак, па зар с тим противу оних бедема? Лака дрхтавица потресе га мало и он дубоко уздахну. Усамљен и брижан стајао је уврх горе, као на мучној распутици. Ма којој се страни окренуо, свуда је видео муке и немоћ. Он, до душе, није ни помишљао да остави ствар и да мирно гледа, како се дан из дан губи образ и вера: али да поведе го народ на ове зидове, што се као камени џинови у облаке дижу, значило је толико исто, колико и скочити везаних руку у вртлоге бујице. — Господе, граде мој! — узвикну калуђер и погледа у небо. — Ти бдиш и видиш, у тебе се узда душа моја, победо моја! А у томе часу лак ветрић зашуме, и зашушта снежно грање, као тајанствени шапат, и тај шум разли се и расу око њега, па докле се разливао, грање се нихало и прегибало, а њему се учини, као да му шапуће: „Он је победа твоја, град твој!“  Игуман се побожно прекрсти, па лагано, ногу пред ногу, поче силазити с горе, на којој му се чињаше да је осетио и примио завет Вишњега. — Само да ми је, да Рупића освестим или да Моравчане од њега отргнем, а остало би ми већ било лакше. Тако је мислио приближујући се на домак манастиру. Али како је врло добро познавао Рупићеву мржњу према Гагићима и његово држање са субашом, то је и сам увиђао, да ће му све лакше за руком поћи, него ли да ово чудо изврши. Али ипак се тврдо решио, да прво с њим покуша. Данас или сутра учиниће све што може, да га с Гагићима измири; па, ако у томе успе, онда ће с њим пред Сали-агу. Гагић није Турцима ништа скривио, па кад нема тужиоца, он ће га зацело пустити. Бар тако су Турци увек радили, кад се раја међу собом клала. Нема ли тужиоца, нема ни кривца. Стару Гагићку задржао је игуман, да остане да руча. И ако је тврдо веровао, да неће смети у наточ његовој клетви учинити ништа непромишљено, ипак је не хте пустити, докле се не увери да се од оног потреса довољно примирила. О самоме ручку, кад је игуман ушао у цркву, да очита Подневну, приступи духовник и рече, да му је Милојева мати, Анђа, поручила, да одмах дође њојзи. По свршеној молитви оде игуман у село. Баба Анђа га је дочекала код огњишта у кући. Од синоћне ватруштине била је у лицу сва као испијена, али тек ватра је прошла, и сад јој је било много боље. Кад игуман ступи на праг, она уста, поклони се смерно и приступи му руци. — Благослови, оче! — Бог благословио! — одговори игуман. — А где је кнез? — Изволевај, оче игумане! — одговори Анђа и примаче му троножицу, да седне. — Па, ти си ме звала нешто? — рече Ђера седајући. — Прости! — одговори ова. — Слаба сам, а и кућа би ми остала сама, те не могах сићи до манастира, а ваљало је да ти кажем. Онај мој ојађени брат причао ми је све, шта је тамо било. Субаша му је наредио, да нађе пошто пото Смиљу и Станојку; а он, вели, то мора учинити села ради, да га спасе глобе. — А ти му ниси казала где је? — Не дао Бог, оче; али, бој се, он је сазнао од кума Мратића. — Откуда Мратић зна? — запита игуман и зачуђено погледа у Анђу. — Не знам; тек сам чула, кад су се баш овде дошаптавали! Ја сам била у вајату. Шапутали су нешто дуго, па тек чух, како Мратић спомену Гукош. Мене подиђоше мравци, те ослушнух боље и дочух, како му вели: „Био је у Гукошу, баш кад је хаџи-духовник доведе“.  — Наопако! — викну игуман и скочи пренеражено. — Па онда? — Онда поседеше још мало, обредише се два три ред ракијом, па отидоше некуд. Да сам имала кога, то бих ти јавила одмах, а овако морала сам до мало час чекати. Ђери се окрете кућа. Шта сад да ради? Ако је Рупић јавио субаши, овај је до сада већ послао људе, да је доведу, и он је више не може избавити. — Зло, Анђо, зло! — рече замишљено игуман. — Тај ће нас човек најпосле све упропастити. Анђа не одговори ништа; она је само ћутала и забринуто нихала главом. Споља се зачу шкрипа по пртини. — То је! — рече Анђа и погледа на врата, која лагано шкљоцнуше. На самом прагу Рупић заста, а преко лица му пређе непријатан израз досаде, кад уз огњиште угледа и Хаџи-Ђеру. Игуман је приковао поглед у његове очи, па га не миче, те тако се Рупић мало збуни. Није марно овај задубљени поглед, који чисто до савести продире. — Помози вам Бог! — рече улазећи, а и не гледа у игумана. Игуман не одговара, већ га само мери оним погледом. Рупић оде куту да остави штап, али онај поглед што га је прожизао кроз чело сад је осећао, као да му се у потиљак приковао.  Непријатно осећање чисто га је гушило, и он се одједном окрете калуђеру, па и сам управи поглед у његове очи, спреман да до краја издржи. — А откуда ти, оче игумане? — Где си био? — запита Хаџи-Ђера, место одговора, а не скида погледа с њега. — Па.... тамо! — одговори Рупић немарно, извади нож и поче из луле истресати слепљени пепео. — И одао? — Кога? — Рупићу! — поче игуман тихим, али одлучним гласом, а прекоран поглед не миче с његова лица. Истину ми реци, шта си казао субаши? — Ништа! — Не лажи, Рупићу, казао си! — рече игуман, а очи му гневно севнуше. Рупића као да удари летка на ове речи. — Ја лажем, хаџи-духовниче? — упита, а исколаченим очима мери игумана. — Лажеш, Рупићу! Као да се све у њему на један мах скаменило, тако је стајао и разјапљених вилица бленуо у игумана. Али док му је спољашност тако изгледала, дотле се у његовој унутрашњости ускомешало и пенушило; чинило му се, да ће га загушити навала мржње, која у овоме часу обузе цело његово биће. — Е, чуј ме, оче игумане, — простења загушеним гласом, — доста је, вала, и твога!  Досада сам трпео, али да знаш е одсада више нећу! Дошао си ми довде! — узвикну Рупић и превуче шаком преко грла. — А мислиш ти да нисам чуо, како си ону несрећницу заклињао, да не одаје кћери? Па мислиш да нисам познао оног хајдука Павла, што се начинио слепчовођа, па крстари по селима, да нас с Турцима закрви? Намешташ ми дете у заседу, да убије муселимова човека, навлачиш на село глобе и невоље, мириш ми нећака с највећим крвником, па онда ме још у мојој рођеној кући дочекујеш таквим речима. Е, нећу, славе ми! Да знам да ћу овога стика погинути, нећу да трпим више! Или ћу кнезовати како се кнезује, или нећу никако! Он се гневно удари песницом у груди, да чисто зазвеча: лице му зацрвене, а на очи му подиђе крв, те је изгледао као помахнитао. Игуман се горко насмеши. — И сад, Рупићу, да сачуваш село од глобе, ти си своју снаху... — Какву снаху? — викну Рупић презриво. — Умре кумче, растури се кумство! — Несрећниче! — плану Хаџи-Ђера, који до овога часа савлађиваше гнев. — Тешко теби, ако си је одао! — Шта велиш?! — запита Рупић јачим гласом, као да није чуо. — Свет ће те пљувати! — Ваљда они што им чељад не избија из Сали-агина кола! — одговори Рупић с подсмехом.  — Хајде, хајде! Не знам, хоће ли те ага Џинић наградити, али не смећи с ума, да ће ти се ма ко одужити за твоје улизивање. — Ко се улизује? — унесе се Рупић игуману у очи. Хаџи-Ђера га само мрко погледа, те Рупић нехотице устукну. Овај чудновати, дубоки поглед, што прозире у дно душе и збуњује, учинио је и овога пута своје. Хаџи-Ђера, без и једне речи, изађе из куће, па се лаганим корацима упути у манастир. — И ето, где човек душу изгуби! Заплете се, као нико његов, у сатанине замке! — шапутао је Хаџи-Ђера, па, што је даље одмицао, све је журније ишао. Знао је он, да Турцима не треба много, па да учине и најужасније недело, а већ ово што је склонио две женске главе, што је заклињао стару Гагићку, да не ода кћери, и што је под свој кров примио хајдука, кога Турци на све стране вијају, то је било и сувише, да га сасвим упропасти. И шта сад да ради? Разговор с Рупићем показао је само, колико је широк јаз између њих двојице, и он се не само није смео надати више, да ће га икако освестити, обрлатити, него му је још ваљало хвалити Господа, ако га овај на миру остави. Па баш и да га остави, зар ће моћи што међу овим сељацима, којима је Рупић све и сва, једина и последња узданица, да их сачува од наметнуте глобе.  — Е, мој Ђорђе, жалосно сам ти ја уздање у овом народу! — уздахну игуман, улазећи у манастирско двориште. Неко необично осећање, као потајна слутња, обузе га, када се нађе сам у овом пустом дворишту, где се ни жива душа не чује. Високи крстови, што су се за црквом расули на све стране, са снежним хумкама и привешеним убрусима, што се с крстова сетно нихају, као да га немо и с чуђењем гледају. У самој ствари све ово што сада види, и ту ониску црквицу подстрешену широком дрвеном надстрешницом, и те снежне гробове, што су, као стада белих јагањаца око пастира, полегли око ове црквице, све је то дан из дан гледао и није га потресало; али сада, овога пута, на један мах га обузе нека туга, неко предосећање, као да ће се овога часа нешто неприлично десити. Рука му се и нехотично диже челу, и он се прекрсти. У истом часу, кад рече амин и спусти руку, испаде петорица Турака иза црквена зида, зграбише га одостраг и оборише. Збуњен изненадним нападом, у први мах није могао ни речи проговорити: али кад се мало прибра и осети како му руке наопако искрећу, да га вежу, он се одупре, ослободи руке и поче се бранити. Турци навалише и притискоше га к земљи. — Шта хоћете са мном! — викну силним гласом. — Мучи, дервишу! — одговори један и замаче му замку око лактова.  Притегни, Усо! — додаде други, који га са осталима држаше да се не отме. На овај глас испаде из куће Гагићка, па, кад угледа како њих петорица опколише већ везана игумана и изађоше из манастирског дворишта, залелека и потрча за њима. — Шта је, баба, што се дереш толико? — Одмакни отолен! — продера се други, па се баци грудвом на старицу. Али ова је из гласа нарицала и једнако пристајала за њима. — Море, шта је гледаш, Усо? Удри је! — викну трећи, па истеже кундаком и груну је у груди. Старици намах застаде дах у грлу, пред очима јој се смрачи, и она обнезнањена паде у снег. Игуман тешко уздахну и окрете главу на страну, да не гледа јадницу, која је, и без овога ударца, већ и сувише препатила. На домак хану спази још једну гомилу Турака. Али ови као да су се око нечега ускомешали. Кад дође ближе, а из гомиле се зачу силан врисак; одмах за овим угледа, како се истрже женска прилика и потрча њему. Хаџи-Ђера чисто претрну. То је била Станојка. Баш овога часа и њу су довукли из Гукоша, где ју је игуман још синоћ склопио. Као стрела трчала је она право Хаџи-Ђери, али још није прешла ни половину одстојања, а стигоше је гониоци. Кад се склепташе око ње,  она их поче очајнички грепсти и уједати за руке. Али узаман. За неколико тренутака била је и она везана, а онда је један потхвати испод колена и око паса и понесе хану. — Еј, несрећни Рупићу, шта учини, да од Бога нађеш! — јекну игуман. — Мучи, дервишу! —издера се један, који брисаше крв са угрижене руке, и удари га шаком преко усана. — Напред, попе! — узвикну неколицина и грунуше га песницама у леђа. Хаџи-Ђера погледа у небо, онда, потиснут од ове гомиле, уђе у хан, попе се уза степенице и замало се створи пред агом Џинићем, који је у томе часу пуштао густе димове и сркао врелу каву из сребрна филџана. Кад угледа пред собом везана калуђера, ага Џинић се још удобније завали у узглавља на миндерлуку и с неком насладом посматраше у лице везана човека. — Стиже ли, хаџи-дервишу? — запита подругљивим гласом. Хаџи-Ђера стоји клонуле главе и оборених очију. — А ти као велиш, слеп је субаша, откуда ће он знати ко је убио Рама? — Ја га нисам убио. — Е, хе, ниси убио? — подсмехну се Џинић. — Ама ако ниси ти, а оно је твој јолдаш, коме си јатаковао. — Ја нисам никоме јатаковао, — одговори игуман мирно.  — Велиш ли, дервишу? А ко оно заноћи у тебе са оним слепцем? Мислиш ли да се не зна, е је то био главом Павле Поповић. И откуда да ти тај хајдук дође у госте, баш када ће Рамо погинути, ха? — Он није убио Рама? — Ја ко је? — Честити ага, — одговори игуман, — да је теби стало, да потражиш Рамова убицу, ти за цело не би хватао мене. Субаша се подругљиво осмехну. — Па онда, ко оно скупља око себе рају, да је светује и мири? Ко јој прича како су јој Турци злотвори? Па ко оно пред хајдуком закле Гагићку, да не ода кћери? А већ башка оно, што си Станојку хтео сакрити! Хаџија је ћутао. Баш и да није све овако било, не би му вредело правдање пред Турчином, који одавна мерка згодну прилику, да га оптужи и дограби. Рупић га је проказао, и сад му не остајаше друге, него да трпи што га је снашло. — Него, чу ли? — продужи субаша. — Ја знам, да си и ти човек као и други људи, па није шт чудо, што си згрешио. Па ето, све ћу ти опростити, све, само да ми речеш где је Смиља? Игуман припи уснице. Тешко осећање навали на њега, те га поче гушити. У овоме часу осећао се као никада до сада, утучен и поражен, кад се само помисли, да се у селу могло наћи крштене душе, која ће свога свештеника одати  Турцима. Оборене главе и лица, по коме се огледала клонулост, стајао је нем и блед пред субашом; а овај га је злурадим уживањем са свога седала посматрао. Ова игуманова немоћ и клонулост изгледала је субаши као добар знак. — Тако, тако, болан! — продужи блаже. — Реци ти мени, где је Смиљчица; а ја ти, ево, задајем тврду веру, да те ни глава неће заболети. Игуман не одговори ништа. Само што у овоме часу осети гнушање, кад зачу, како Турчин тепа имену девојчета, које му је толико прионуло за душу, као да му је рођено. — Ето, — продужи субаша, — реци, на ћу те одмах пустити. — Не знам, ага! — Шта велиш? — запита ага гневно. — Не знам! — А, не знаш? — одговори овај, навали се удобније на узглавља и пусти густ облак дима. А знаш ли почем за рудничку кулу? — Чини ага, како ти је драго. Зар сам ја једини, који невино страда! — Па знаш ли, болан, за Азну испод куле, и она вешала на Азни? — Знадем, ага! — У памет се, калуђеру! У Турчина нема шале. Одавде можеш жив, али са Азне никада. — Па добро, ага, — одговори игуман одрешито, и смело погледа у очи. — Кад ти већ  нешто морам дати, онда ти ето мога живота. То је све што је моје, а душа је Божја, њу ми ваља чисту вратити Богу. — Море, калуђеру, немој ми лудовати, него кажи где је Смиља, — упаде субаша мало раздражено. — Зар не видиш, да сам ти пријатељ? Они на Руднику једва чекају да те добаве; а ти и сам знаш, даћу јој и без тебе ући у траг. Или мислиш, да ће она стара одржати заклетву, кад угледа како јој Јована на вешала пењу? — Чини, ага, како ти је воља, али ја ти немам шта рећи. Притајени гнев, што је обузео субашу још онога часа, кад му је Рупић испричао све што је чуо и видео, сада се разли на сву меру. Чеоне и вратне жиле набрекоше као затегнути пајвани, а очи му се исколачише и закрвавише. Са упорна игуманова држања у њему се заталаса и ускипе. — Ћут, бре, крмку, ана сана! — дрекну помамио и пљесну длан о длан. Неколико оружаних момака упаде у собу. — Вуците га на Рудник! Један момак зграби игумана за врат, окрете га и гурну отвореним вратима, те овај посрћући испаде из собе. Сељаци, што се, у томе часу, нађоше пред ханом, упрепастише се, кад угледаше везана игумана измећу гомиле Турака. Његова висока прилика и оно озбиљно, сетно лице, на   коме се, у овоме часу, огледа још и неузбунљива преданост, све их је прострелило. Видети везана калуђера, па још Хаџију, из чије руке примају нафору и Свету Тајну, било је усред ових општих зулума ипак тугаљиво. Црква и калуђер били су још једино уточиште, у коме су налазили бар неке више утехе, па, ето, где им се сад и ово уточиште разорава. Везана игумана упртише па једнога коња, па му конопцима везаше ноге коњу испод трбуха, чврсто га уконопчаше, да успут не падне, а онда појахаше хатове и као вихор откасаше Руднику. Збуњени сељаци не прословише ни једне, него су се збили у гомилицу, па заципљено гледају за јахачима, а када ови ишчезоше, и они се упутише пут села. 9. Овај догађај пролетео је кроз Моравце и остале засеоке као метак из пушке. Већ тога вечера сељаци су се искупљали један код другога, запиткивали, разабирали, нагађали; а што је који заселак био забаченији, то су и нагађања била заплетенија и тајанственија. У Дићу се шапутало, како је субаша изненада рупио у Хаџијину ћелију, па га затекао, где растопљеним златом пише султану књигу и жали се на дахије, како глобе рају, срамоте жене и девојке и убијају невине људе. Али у колико се нагађало о узроку, у толико су сви били сложни у једнакоме осећању.  Закрвљена села, ма да су избегавала Хаџију, само да не слушају тешке прекоре, толико су га волела и поштовала, да их је све ово као громом поразило. Па тако је било и у Моравцима. Поред свега тога, што је успео да сачува село од глобе, Рупић се чувао као живе ватре, да се ма пред којим сељаком искаже. Али зато се ипак трудио, да сузбије претерано незадовољство, што је, као изненадна олуја, духнуло изнад мирних кровова растрканих колебица и лубњача. Његово задовољство мутила је у овоме часу потајна пакост, кад је опазио какво се осећање заталасало у селу. Позно у вече састали су се моравачки домаћини у Мратићевој кући, где је и кнез дошао. Сви до једног изгледали су мрачни и суморни; а како је ко улазио преко прага, он је онима, што већ седе око огњишта, називао Бога, али тако тихо, као да је самртник у кући. Мратић их је дочекивао тако исто суморан и невесео, па их је посађивао око огњишта како је где места било. — Јазук, браћо, шта се ово све ради! — уздахну један. — Ово већ одасвуд прелива. — Брука! — одговори Мратић. — Али коме да се тужиш? У Турчина суда нема. Обор-кнезови се сабили у мишје руне, на ни што роморе ни говоре, а ти, рајо, трни и издири! Горко осећање обузимало је све више овај разговор, те се најзад разли у пљусак ређања  свију недаћа што их подносе. А докле се тако говорило, кнез је ћутао као заливен, слушао и замишљено гледао у широке пламенове, како један за другим лижу у чађави димњак и модрим руменилом обасјавају ова мрачна и забринута лица. Једак израз прелетао му је преко лица, слушајући оваква вајкања, која му долетаху до слуха, као зла савест што га надгриза, као осуда кривцу, кога су на самоме делу ухватили. — Ама, чудан смо ти народ ми, куме! —- утаче се Рупић, кад му се учини да је већ и сувише слушао њихове разговоре. — До јуче смо се клонили и његове сенке, а сад, ето, шта се учини! Скочили смо на субашу као на белу врану. Оно субаша је Турчин, ама не губимо душе, данас сутра ваља нам свима мрети. Игуман је и био чудан човек. Уплео се у ову нашу несрећну кавгу, па брани где год може онога несрећника. Ономад ме напао да ми прича, како Гагићи нису убили Милана, а кад му ја не поверовах, он оде срдит. А ево данас где нас умало не ували у онолику невољу. Знате ли ви, да ми умало не платисмо глобу због њега? Сељаци га чисто са сумњом погледаше. — Јест, јест због њега. Субаша је сазнао, да је Рама убио Павле Поповић, по Хаџијину наговору, па је онда однео Смиљу у манастир, ту заноћио, а јутрос умакао негде. — Ама по Богу, кнеже и куме, — учини Мратић, — да ли је то истина!  — Вала, куме и браћо, како ја овде слагао, тако ме свако зло снашло. То што вам рекох, чуо сам из уста самога субаше, а ето вам њега, па ће вам и сам казати. — Оно истина је, да нас је Хаџија много корео и да је држао страну Гагићима, али да нас чак у оваку беду ували, те да плаћамо толику глобу, е то баш не бих рекао. — А ко ти рече, да ћемо сада платити? Није субаша таки глобаџија. Он ми је сам казао, да ће нам скинути не половину намета, како сам молио, него све, чим уђе у траг Рамову убици. А сад му је, ето, ушао. Ова добра вест, што је Рупић тек напослетку изусти, мало их утиша и овесели, те, реч но реч, разговор поче добивати много питомији облик. Њима је чисто лакнуло, кад чуше, да од натоварена намета више нема ни помена. А тај ненадни обрт учини, те сељаци потпуно повероваше кнезу, да је Хаџија наместио заседу, само да спасе Гагићеву сестру. А већ то једно, што је овим убиством помогао Дићанима, па још Гагићу, било је довољно, да се, поред умаљене туге за одведеним игуманом, зачује и по који прекор. Рупић је чисто ликовао и на сваку реч, која би ишла противу игумана, одобравао би ћутке и климањем главе, а то је већ било доста, те да се разговор у таквоме смислу продужи. Међутим, чутура је заређала од руку до руку, па је већ по неколико пута обишла око  пространа огњишта, а разговор је постајао све живљи, кад тек изненада залајаше пси на дворишту. — Хеј, домаћине! — Ој! — одазва се Мратић и извири напоље. — Одбиј-де псе, па дођи амо. Домаћица, која је за време разговора седела у куту и прела, прискочи огњишту, припали луч, па изађе напоље. — Ко ли ће то бити! — проговори Мратић и изађе за женом. Остали су ућутали и радознало гледају у мрак. Два до зуба наоружана човека бануше у кућу. — Помози вам Бог и добро вече! Неколицина поскака са својих седала, — толико их узбуни ненадни долазак наоружаних људи, чија лица не могаху одмах распознати од засенка у коме беху. А у истоме часу, кад ова двојица бануше преко прага, угледаше, за њима, у авлији, још тројицу наоружаних људи. — Ко сте ви? — запита Рупић и упиљи поглед у ону двојицу. — Ја сам, ујаче! — одговори један и крочи у пуну светлост. — Милоје?! — викну запрепашћено Рупић. — Јест, ја сам! Рупић се сав укочио, на не може да се поврати с непојамна осећања, гледајући свога нећака онако оружана и смела. — Несрећни сине! — промумла загушеним гласом. — Шта тражиш са овим људима?   Колико су се сељаци у први мах уплашили, кад угледаше непознату а оружану гомилицу, толико се сада изненадише, кад у овој двојици познаше Милоја и Дамљана. — А откуда ти, кумићу? — запита Мратић, гледајући с чуђењем у оружана момка. — Ко су ти они људи? — Јатићи, куме! — Наопако! — викну Мратић. — Па зар баш наиђосте на моју кућу?! — Не брини, куме, нико не зна да смо овде, а морадох ти доћи, да потражим ујака. Блед као крпа, Рупић је само бленуо разрогачено у нећака, а од силне навале једа треперио му је сваки делић одела. — Ујаче! — Шта ћеш од мене? — Где је хаџи-духовник? — запита Милоје, а поглед му сева плахо. Рупић га погледа мргодно, окрете главу на страну и не одговори ништа. — Зар ниси чуо, — упаде Мратић, — да га је субаша одвео на Рудник? — Зашто? — А ко ће то знати? Веле да је метнуо оног хајдука Павла у заседу, да дочека Рама. И бар да је чега ради, него да избави Гагићеву сестру!   — А где је снаха, ујаче? — запита Милоје, кад Мратић ућута. Рупић, сав позеленео у лицу, само ћути. Лепо осећа, како га нешто у грлу гуши, па му не да пи дахнути, а у себи се кида од муке, зашто затаја, што није оног часа, кад је Милоје потегао кубурњак, отишао субаши, те му све по реду испричао. — Што ћутиш, ујаче, што не говориш? Рупић отури у страну машице, којима је до овога часа џарао, осврте се нећаку и плану. — Зар теби да одговорим? Скидај ми се с очију! Милоју кресну поглед. — Мирно, ујаче! Ти ми мораш дати рачуна, јер ти знаш све. Ти си уходио игумана и потказао субаши невина човека. Сељаци погледаше у кнеза, који у томе часу шкрипну зубима. — Неће бити, куме! Субаша вели, да је игуман наместио Павла у заседу, да убије Рама. — Није истина! Рама сам ја убио! — викну Милоје. — Ти? — Ја! Ја! Да спасем невину девојку. - По Богу, куме, — викну Мратић. — Зар сестру онога убице? — Лажу, куме! Милана је убио субаша, да се дочепа снахе. — Хајдуче! — јекну Рупић очајно, па у    истоме часу зграби распаљен угарак и, пре него ли га ико задржа, завитла га на нећака. Хиљаду варница разлете се око Милоја, а угарак, као муња, сукну кроз отворена врата у мрак, па се зари у снег. У истом тренутку, кад је полетео угарак, Дамљан прискочи, дохвати кнеза за прса и тресну га о ледину, клече му на груди, па му чврсто притеже руке земљи. Као обрањена звер, Рупић је рикао и напрезао се, да са отме из снажних Дамљанових руку, које га као гвоздени беочузи приковаше за земљу. Неколико сељака појмише да га отму, али у истоме часу зацакаше орози на пушкама. — Мир! Да се ни један није макао! — викну Милоје, а рука му паде на тепелук од пиштоља. Ова заповест и три пушчане цеви, што блеснуше према светлости, утишаше сељаке. Али Мратић плану, гледајући у оне пушке и кнеза, који само стењаше и шкргуташе зубима на Дамљана. — Зар тако, куме? Ти се баш нађе, да ме овако обрукаш! — Опрости, куме, опростите и ви, добри људи! Не дођох за то, него да вам кажем, ко је убио Рама, те да онај праведник не труне, ни крив ни дужан, на Руднику. А ти, ујаче, што осрамоти кућу Станковића, те измећариш субаши и губиш душу, заслужио си, да те без икакве милости казним. Дижи се!   Дамљан га пусти. Рупић се диже блед и смрвљен. Само је тешко дисао од силна напрезања и душевна узбуђења. — Па онда утувите добро! Немојте чинити зијана ни Дићанима ни Гагићима. Нису они убили Милана, нису они криви ни за нашу ни за њихову погибију. И ето вам велим, ко поуми да се свети Дићанима, неће више имати посла с њима него са мном. Које поуздан и чврст глас Милојев, из кога се орило нешто између пријатељског савета и претње, а које оне оружане прилике, што стоје спремне, да оборе ватру, ако би ма ко што поумио, сељаци не мрднуше с места. — Што стојите, те их не хватате! —запенуши Рупић, а сав цепти од необуздана гнева. — Мир, кнеже! - одговори Дамљан и претећи га погледа. — А ти, ујаче, запамти, што ти велим! Ујак си ми, па пећу да те мичем на душу. Али чујем ли, да одсада ма шта плетеш са субашом, моја ће ти рука судити Утувите, браћо, па сада збогом и праштајте! Хајдуци опколише свога друга, на се изгубише у мрак. Сломљен и застиђен, стојао је Рупић међу сељацима, који се не могоше још за дуго да поврате од препасти са изненадна хајдучког упада. Очи оборио земљи, па не сме ни у кога да погледа, које од срамоте а које од страха, што  се обелоданило његово потварање, те да не угледа презирање у очима својих сељана. Нем и замишљен, наслонио се Мратић уз довратак и несмислено блене у мрак и оне крупне жеравице, што су се осуле по небу, па као да отуда гледају у њега. То што је сада сазнао бацало га је у неку нејасну забуну, која му је помутила сваку мисао и таласала чудно осећање, сасвим друкчије него што га је до овога часа имао, осећање, за које није могао себи објаснити, како је налетело и шта значи, али које је одједном, као ненадна провала, пукло пред њим. Да Рупић није под његовим кровом, он би му, у овоме часу, најжешће пребацио, али овако само је ћутао и окренуо лице од овога човека, који је тако далеко отерао, да опада невина човека, да њему, рођену куму, прича измишљотину и да своју рођену снаху сам Турчину проказује. Рупић је осећао неприличан положај, па је тражио начина, како да започне разговор. Тврдо је рачунао, да ће у даљем разговору уверити и кума и сељаке у своју чистоту. — Вала, нећаче, за ово ћеш ми скупо платити! — рече, пошто уздахну дубоко. Сељаци ћуте као заливени, а кум, као да није ни чуо, једнако гледа у мрак. — И ви гледате хајдуке, па нико да ми помогне да их живе похватамо! — Е, мој куме, — уздахну Мратић а и не осврће главе на Рупића. — И ти не нађе  ништа мање него да товариш беду на игумана, а овамо си добро знао, ко је Рама убио. — Он му је јатак, чујете ли, јатак! — дрекну кнез. — Игуман га је целивао у чело, кад је чуо да је убио Турчина, па је и њега и ону девојчуру склонио. Сељаци почеше ћутке устајати, један но један, са свога места. — Лаку ноћ, домаћине, и хвала ти на разговору! — Лаку ноћ, браћо! — одговара Мратић и испраћа једног по једног. А кад и последњи оде, он се врати у кућу. За све то време Рупић је стојао модар и мрким погледом из потаје мерио је ове људе, што се на растанку здраве с домаћином, а њему тек ако по који каже преко рамена лаку ноћ, али и то тако тихо и немарно, тек да се не рече е му се није казало. А кад осташе сами, Рупић узе палицу, постоја још мало, па кад виде како кум седе уз огњиште, и не осврћући се на њега, запали лулу и одби неколико димова, он пође вратима. — Лаку ноћ, куме! — Лаку ноћ! — одговори Мратић, не дижући се с места. 10. И тако се догоди што су Турци одавна меркали. Хаџи-Ђера је допао њихових шака, а оно што се о њему сазнало довољно је било, да га сасвим уништи.   Позно у ноћ, гомила коњаника, што се с везаним игуманом лагано пела планинском стазом, уз космати Рудник, стиже у врх горскога седла, на чијој се косој равни указа малени градић с густим крововима и неколико витих минарета, што се међу крововима уздижу. Обасјана сребрном месечином, као да посматрају немо оно усталасало море шумадијских гора, чије се главе и плећа уздижу, надвијају једна над другом, пробијају небесно плавило, ишчезавају у маглене висине, па се заталасале тамо амо расклапају, размичу, те пропуштају између себе питоме долине и планинске речице, што за снежна копњења као бујица лете с гора, па са шумом и пеном падају у ове долине, орошавају их свежином и натапају плодном влагом. Коњанички топот одјекну кроз тесну улицу кућа, пред којима се са обе стране пружају високи зидови са уским мазгалама. За неколико часака и они се обретоше па маленом пољу, што дели градић од тврђавице, дуж чијих се бедема пружају дубоки опкопи. Рудничку тврђаву заклапају бедеми у четворокут, и на свакоме углу овога четворокута види се по једна ваљкаста кула, у чијем се врху налази само по један узани прозорчић, испреплетен гвозденим решметом, те тако осветљава сувишну тамнину унутра. Као и у градићу тако је и око тврђаве владала мртва тишина. Сребрна месечина расипа  своје сребрне зраке на тврђаву и четири куле, које се, као једноока страшила, уздижу високо, те стражаре у ноћној тишини. Коњаници се зауставише пред широким и пространим ровом, за којим је главна, Београд-капија, али преко кога се није могло прећи, јер не беше моста. — Караул! — викну један коњаник. — О, хој! — одазва се изнутра. — Ач капи (Отвори капију)! Замало па се зачу потмула шкрипа и звека ланаца, а с приклопљене капије поче се лагано спуштати на ланцима широки мост од дебелих храстових брвана. У засвођеној капији, што зену пред њима, пламтела је једна буктиња заденута у зид. Кад коњаници укасаше, мост се наново диже, и разјапљена уста тврђаве склопише се за њима. Пред источном кулом расконопчише Хаџи-Ђеру, одрешише му руке, које беху наопако везане, па га онда тиснуше унутра. Укочени удови од веза и мраза, који га је онако упетљана скроз прожимао, били су врло слаби, да га одрже стајаћива. Он се посрћући докотура до зида, наслони леђима на њ, па се укоченим погледом загледа у под. Бледа месечина једва је продирала кроз узидано решме и осветљавала потпуно округлу одају, која у просеку не беше дужа од пет корака. У тамници није било ничега од намештаја осим   једне троножице и крчага воде, што му дотурише, кад га доведоше амо. На темену је осећао такав притисак, као да га је поклопила нека тешка оловна рука, па гњечи, да му главу распрсне, а мрачно осећање, што га обузе још онда, кад га поведоше из субашина хана, сада се попе до врхунца. У часу му искрсну пред очи све што се за ова два дана догодило, а због чега је он овамо доспео. Она молитва на гори, порука Ђорђу, непоуздано Смиљкино скровиште, неуспели покушај да измири завађена села, па онда ово стање, у коме се сада налази, а из кога се не избавља шале, све га то још више саманта и он ником пониче. Душа му малакса, а снага га издаде. Помисао, да ће за дан два отићи са овога света, па онда и она потајна страва, да ће субаша пронаћи Смиљку и да ће је Шаћир насилно потурчити, сасвим га уништи. Овај дубоки и снажни поглед, из кога је избијао челичан дух, сад је толико малаксао, да је личио на смртно прострељену звер, која прибира још последњи дисај, да се од смрти отргне. Али узаман! Што је више прибирао мисли и покушавао да се утиша од сувишне навале, која му је дух раслабљивала, све га је више захватала бујица очајања и одвлачила дубље у своје вртлоге. А нарочито га чисто уништи, кад поче мислити о ономе, шта је све могло бити после неколико недеља, можда и после неколико дана, да је остао слободан. Онај одлучни  пристанак и одговор на гори, па онда она ненадна нада, која му, у ономе часу, озари душу, те у њој угледа необичан сан, што га тако дуго сањаше, да ће најзад успети да измири села, да их прикупи око цркве, из које ће, с крстом у руци, узвикнути: „За крст часни и слободу златну, измирите се!“ — све то ишчезе, ишчезе као сан, као јутарње руменило што га облаци сакрише. У његовим селима нема више никога, који ће их мирити; закрвљена села и даље ће се међу собом крвити, а сотона ће ликовати и рађати пове Рупиће, чија ће мржња тровати братске груди. — Авај! — уздахну игуман боно и склопи руке као па молитву. — Господе, је ли и то воља твоја! А место одговора захукта с крова глас совуљаге. То беше први глас, што га у новом станишту зачу. Тако саломљен и клонуо седе на под, зарони главу у шаке и наслони је о колена. Дубока тишина и необичан умор савлађивали су узрујан дух, и његове мисли почеше се мало по мало мрсити, докле не утонуше у нејасно бунило између јаве и сна. Сан га опхрва. Али то не беше онај сан, што оживљава тело и свежи дух. Узнемирена душа винула се из тамничких зидова, па докле је тело почивало, она се ломила и лутала преко некаквих урвина и стрмих кршева, састајала се с Ђорђем и његовим друговима, чије оружје трептијаше неком   необичном светлошћу; облетала је око Смиље и очајно се трзала, када угледа како налете чопор вукова, с ватреним очима и окрвављеним зубима, да је раздеру. Од села до села, од сељака до сељака, лети и запомаже, да спасу девојку, а кад ни један не хте, он се сам залете у чопор, али се у томе часу испречи Рупић, отисну га у страну, па се зацерека, кад угледа како вуци зарише зубе у девојчина плећа. Очајан јаук изви се из игуманових груди, и он се пробуди. Свеже зорино руменило обагрило је тамничке зидове, а с вита минарета јасно се разлегала молитва: Саба. То мујезин позива правоверне, да узму јутарњи авдес. Ма да је зимско јутро било доста студено, Хаџи-Ђера га није осећао. Необична ватра обузела је цело биће његово, а у глави је осећао хуку и брујање. Овај сан и ова ноћ толико су га измучили, да ни један зрачак наде није продирао кроз тамницу очајних мисли, осим оне у Бога. Али и та нада била је као у самртника, испод чијих се ногу измиче земља, па већ осећа да је заронио у вечност. Хаџија се окрете прозорчету, кроз које продире зорино руменило, паде на колена, прекрсти се, па докле се озго разлегало мујезиново Саба, он је скрушено шапутао Јутарњу. Али јучерањи дан није прошао само на овоме. Када су везана игумана одвели, калуђер духовник изађе са искушеником и момком,  који од страха дрхташе, те унеше у манастир онесвеслу Гагићку. Кад је дошла к себи, па се почела сећати свега што се десило, чисто излуде. Игуманово одвођење утуче јој и последњу наду, које се хватала као удављеник сламке. Досада је веровала да ће игуман ма како спасти Јована, али сада и та нада ишчезе, а онај ужасни час, она Шаћирева претња, ево где се сваким часом ближи. Још само три дана и све ће бити доцкан. Турци ће је одвући на Рудник, да гледа како јој сина пењу, како му замичу замку око врата, па ће јој рећи: „Хајде, баба, говори, где је Смиљка?“ Ужасна слика, коју у машти замишљаше, тако се јасно оцрта пред њезиним очима, да не мога издржати више, него врисну и, окрећући главу у страну, поче одбијати од себе рукама. — Јаох, сине, јаох, децо моја! — јаукну старица и као махнита скочи и полете вратима, само да побегне од маште, која јој не избијаше из главе. — Камо ћеш, јадна? — запита калуђер и силом је задржа пред вратима. — Пуштај, оче, полудећу, ако га не избавим! — Зар да изгубиш и своју и његову душу? — Обесиће га! — Посветиће се! — Јаох, до Вога, зар да га мајка с вешала скида!   — Не губи душе, — одговори калуђер, а сав цепти од туге, гледајући несрећну мајку, како се ломи, — не губи душе, не турчи Смиљку. Старица клону. Сад више ни сузе нису рониле, нити је кукала, само што су се дубоки уздаси извијали једно за другим. Очи јој се укочиле као у онога коме ће памет искочити, а у грудима се нешто савило, па стеже срце, стеже, да јој се чинило е ће сада препући. А докле је Гагићка, под утисцима догађаја и страха, запомагала у манастиру, субаша је премишљао, како још да уђе у траг Смиљину скровишту. Све што је досада чинио, да сазна где је, није му ништа користило. Растурио је своје гавазе у осам заселака, али ни у једноме не нађоше што су желели. Није му, дакле, остајало друге, него да чека на пуки случај, или да покуша још последњи пут са самом Гагићком, да јој предочи све шта може снаћи Јована, ако не ода кћери, па ако не пристане ни онда, а он да је пошаље на Рудник, самоме Шаћиру, који жудно изгледа, хоће ли му ага Џинић послати девојку или бар јавити, да је наишао на траг, где се сакрила. — Мајка је оно! — промрмља кроз зубе. — Заборавиће и на Хаџију и на заклетву, бива, чим угледа, како јој сина пењу. И одмахну безбрижно руком, па густо задими. Међутим, друга мисао, много журнија и страснија, обухватала га је у овоме часу. Тамо,  у оној одаји за селамлуком, очекује га она, за којом је толико чезнуо. Хладно и одмерено његово лице које својом неменљивошћу подсећа више на мраморну чврстоћу, загревало се сада необичном ватром. Успламтела чежња и пакосно задовољство сијало је из узнемирена погледа, те тако и лице добиваше неки узрујан израз. Настао је час, да се разрачуна са упорном женом, ради које је учинио све, само да је задобије, а која је у часу, кад је мислио да је доспео до врхунца својих жеља, измакла, предала се калуђеру у заштиту. Узрујана чежња и дивље самољубље подједнако су га бунили: жеља, да изврши што јој је рекао, није била ништа мања од разблудних осећаја, који овога часа плануше још силније него ли оног вечера, кад је силом загрли. Он пљесну у дланове. Момак уђе. — Кога има тамо, напољу? — Нема никога! — одговори момак. — Пеки! Сиђе доле у каву, па докле те не зовем не долази амо, нити припуштај кога. Момак учини темена и оде. Лак сумрачак хватао се по угловима селамлука, па мало по мало и снежна белина, што је прам сунчеве светлости чисто блештала, трнула је и постепено се застирала тамом, која по сунчеву заходу ненадко падаше. Станојка је била унесена и закључана у последњу собу за селамлуком. Чим је шкљоцнула брава за њом, она се обазре око себе и  очајно полете прозорчићу, на коме беху дрвене решетке. Као избезумљена трзала је и вукла себи, али руке беху и сувише слабачке, да ишчупају храстове шибове, кроз које је једва руку провукла. Наскоро је и снага издаде, и она се скупи у један кут, па поче као прутак дрхтати. Од малопређашње борбе и отимања одело јој је било сво раздерано и у нереду, а од силног узбуђења јелече на недрима чисто је одскакало. Шћућурила се у кут, па је дршћући и са страхом гледала у сумрак и замандаљена врата према себи. По целоме изразу огледала се нека саломљеност и претрнулост. У неко доба осети, као да се неко ближи вратима. Она се још већма заби у угао и поткупи око себе подеране хаљине, које не беху више у стању да заклоне срамежљиву жену испред туђа погледа. Врата се лагано отворише, и на њима се указа субаша. Станојка не подиже очију с пода. Само врела румен поли је по лицу и разголићеним недрима, на којима не беше више никаква закривала. Једра и кршна прилика њезина и онако је успаљивала овога Турчина, а сада, кад је угледа овакву и у потпуној власти, лице му запламти, а у очима севну дивљачка ватра. Оно сурово осветничко расположење, што се до мало час мешало с разблудним осећањем, ишчезе у овоме часу као дим, и субаша је стао чисто заципљен пред лепотицом, која га потпуно очара.   — Па, снахо, како ћемо сад? — запита 'Џинић притајаним гласом, који од силна узбуђења дрхташе, а разрогаченим очима чисто прождире заталасана недра њезина. Станојка не одговори ни речи. Само плашљивим и усплахиреним погледима прати сваки покрет агин. — А ти си мислила, да ће те онај дервиш сакрити од твога аге, ха? Станојка опет не одговори ни речи. — Кумријо моја! Сад ми нећеш излетети одавле! — прошапута ага Џинић и поче је миловати по разголићену врату. Станојка се стресе, као да је напрасна зима прође. Она учини некакав покрет, да се одупре, али у томе покрету пре се огледала очајничка малаксалост него ли отпор. Била је потпуно саломљена, треперила је као у грозници, а срце јој живо куца и лепрша као у кавезу узнемирена птичица. Ага Џинић је привуче себи, а она не покуша више ни једним покретом да се одупре. Место тога силно зајеца и сузе јој грунуше. Клонула душа није имала више снаге, сузе су јој биле последње оружје или, боље рећи, знак потпуне немоћи њезине. — Ама, шта ти је, снахо, те плачеш? — Аман, ага, остави ме; грехота је! — Ех, да луде женске главе! Каква грехота, болан? Зар ја хоћу да те сачувам Рудника, камо све морају, а ти се, ето, узјазбила, па нећеш.   — Убиј ме, ага! — Алаха ми, луда си! Ко је још видео да Турчин убија слабу жену! — Убиј, али ми не дирај образа, тако ти вере! — цикну Станојка и поче се опирати. — Нуто, нуто! Сад те не бих пустио, па да ми падишах пола Стамбола поклони! — рече Џинић и у заносу наже се, да је пољуби. Али у томе часу Станојка напреже последње силе, изви се у страну и обема песницама груну субашу у груди таквом снагом, да овај посрте. Силан гнев плану из субашиних очију, кад се од првог изненађења поврати и угледа полу нагу лепотицу, како са стиснутим песницама и плахим погледом стоји, спремна да се на живот и смрт брани од овога насиља. — Ех, лепо! — грмну ага. — Место једне имаћеш обе срамоте. — И крочи да је дочепа. — Одиђи, по Богу, или ћемо се зубима клати! — узвикну Станојка и полете вратима, да их отвори. Субаша прискочи, дохвати је за рамена, бесно је заошија и баци насред собе, где се Станојка као онесвешћена сруши. 11. Прошло је два дана. У Моравцима и манастиру још се једнако говорило о одвођењу Хаџи-Ђерину, хајдуцима што заноћише у манастиру, па најзад и о Милоју, за кога се већ рашчуло, да је убио Рама и одвео Гагићеву Смиљу. А ово последње изазва међу сељанима највећу буру. Никоме није ишло у главу, како то да Милоје убија Турчина ради крвникове сестре, да навлачи на село крвнину и гнев Турака, а овамо до јучерањега дана пламтео је жељом, да се сукоби с Гагићем. И, разуме се, да је у оваквоме размишљању највећи део одговорности пао на Хаџи-Ђеру. Многи, а нарочито Рупић, бацали су сву кривицу на њега, па су чак почели и одобравати субаши, што им је скинуо с врата опасност, због које су могли сви страдати. А докле је у селу Хаџи-Ђерин грех са сваке стране обртан и претресан, дотле је овај чамио у кули затворен. За два пуна дана нико није долазио, да га изведе пред Шаћира, те је тако имао и сувише времена, да прегледа своје ново станиште, у које га је небратска Рупићева рука довела. Осим овога прозорчића, који је за неколико бојева високо над њим био, није било више ни једнога отвора. Слаба светлост, што је кроз овај прозорчић пробијала, осветљавала је више горњи део куле, докле је доњи остајао у полутами. Решетке на прозорчету биле су густо испреплетене гвозденим шибовима, а зидови, с којих је овде онде опао скамењени леп, били су од дебелих тесаних стена. Соба је потпуно округла, а врло мала, да је једва у своме пресеку  износила на пет корака. Под је поплочан широким каменим пљоштама, из којих је код источног зида избијала пошира камена плоча за педаљ више од пода, лепо истесана и четвртом страном узидана у зид. Та повиша плоча била је велика таман за једно седало, па како у кули није било ничега више, па ни постеље, на којој би се могао мало испружити, то је сужник могао само на овом камену и седети и спавати. Два дана и две пуне ноћи провео је игуман у овој тамници, умотан у своје џубе, које му је било једини заштитник, што га чуваше од необичне хладноће, која је у каменој кули владала. А за та два дана нико му не дође, да га позове пред муселима. У овој хладној кули изгледало му је, као да је зазидан у камену гробницу, из које се више никада неће избавити. Око њега је владала мртва тишина, и само високо над њим што би се о часовима авдеса разлегало „Алах ил Алах“. То је руднички мујезин позивао верне на молитву. Иначе је изгледало, као да је ова кула потпуно одвојена од људи, јер ма колико да је напрезао слух, неће ли чути ма какав гласак жива створа или бат стражаревих ногу, било је узалуд. Гробна тишина владала је споља као и унутра. Ледена зима, која је међу овим каменим зидовима двојно јача него ли напољу, пробијала је кроз џубе, у које се умотао, па га је до костију  прожимала, а уска тамница имала је врло мало простора, да би могао бар ходањем протеглити укочене и замрзле удове. А у колико је студен мучила тело, у толико му је више подгризала душу недоумица: како ће се најзад све ово свршити, шта је тамо у селу и да ли ће стара Гагићка бити у стању, да сачува тајну кћерина скровишта? А баш ова последња помисао мучила га је највише. Трептао је, кад би му дошло на ум, да ће Шаћир ипак ући у траг Смиљи и потурчити је. Све, што је досада учинио да је спасе, развејаће се као магла па ветру. Узрујана машта све је више расла и истицала пред очи Смиљину прилику. Замишљао је, како се полагано навикава на своју судбину, двори Турчина и заборавља веру отаца; умотана у јашмак и фереџе, као и остале буле; улази у џамију, па, докле се с висока минарета разлеже преко рудничких литица мујезинова молитва, она клања, дотиче челом земљу и шапуће: „Алах ил Алах!“. — Господе, помилуј нас! — прошапута игуман скрушено, па се прекрсти. Али ни крст ни молитва што је, на коленима, грозничаво шапуће, нису више у стању, да усталасалу душу умире. Молитва га је увек тешила, уливала му наде; али у овим зидинама, одакле још нико не изађе жив, молитва је била немоћна да га освежи. На очи му једнако излази Смиља, потурчена и упропашћена. И та   потурченица изродиће Турчину децу српске крви, која ће шибати и срамотити своју рођену браћу, свој народ. Игуман не мога издржати више. Уста са седала и поче, као у грозници, ходати по узану простору. Желео је, да побегне од ове немиле слике, што се заронила у душу, па је сатанским канџама чупа и раздире. Међутим, докле је овако узмучен ходао по својој тамници, учини му се једаред, као да му од некуда долази граја. Стаде ослушкивати. То су први људски гласови, што их је за ова два дана могао чути, а ти гласови мало по мало стапали су се у мелодично припевање. Колико га у првоме ослуху повуче жеља да, бар издалека, чује људске гласове, толико га сад више пређе бледило. На ове гласове плануше му очи необичном мржњом и гнушањем и он се брзо окрете у страну. Али гласови постајаху све јаснији. Гласови су били само женски. Игуман се стресе, као у грозници, наново седе, па зарони главу у шаке и тешко уздахну. Споља зашкрипа брава, кључ се окрете и с врата спаде гвоздена полуга. Тешка храстова врата шкрипнуше, а дах свежа ваздуха проструја кроз кулу. — Јеси ли жив, калуђеру? Игуман, као оклевајући, подиже главу. Пред њим је апсанџија. — Хајде, дижи се! — Куда?   — Аги. — Сали-аги? — упита игуман дижући се, а замућен поглед, у коме се огледа необична клонулост, лута од апсанџије до врата, на којима стоје два оружана Турчина. — Сали-ага је још у Биограду, него Шаћиру. Хаџи-Ђера изађе. Мрачан ходник с лучастим тмастима сводовима, кроз који су ишли, био је осветљен зубљом, око чијег су се пламеног млаза ширили облаци смоласта дима. Из једнога ходника улазили су у други и трећи, а што су се више ближили излазу, и гласови оних песама били су све живљи. Из последњега ходника испадоше на једну четвртасту ширину. Мрак је већ у велико покривао горе и планине, али је на овој ширини било све осветљено. Пред Сали-агиним конаком пламти огромна ватра, пламен лиже високо у небо, па руменом светлошћу осветљава целу просторију. Око разбуктале ватре разбашкарили су се Турци, а покрај свакога по једна девојка или младица у чисту сеоскоме руху. Ватру и седећиве опасало је велико коло девојака, које из гласа певају: Хаџи-Ђера сетно пониче. Оборених очију ишао је напред. Од тешкога узбуђења и стида, што му изазва певање кола, клецају му колена, те се с муком уздржава, да се не сруши. Он је знао као и остали, да се свакога петка дотерују амо најлепше девојке и младице, да чине измет, али још никад није својим очима гледао ово коло. Окренуо је главу на страну, да не види, али то му није помогло. Пратиоци опазише како се снебива, па место да обиђу приведоше га тик самога кола. Граја и смех Турака и цика девојака, с којима заметаху разблудне шале, на очиглед осталих, разлегали су се и надметали с песмом играчица. С полупијаним Турцима девојке су сркале кафу и ракију и на песму кола одговарале су заједно с Турцима другом строфом, у којој се пева, како Сали-ага љуби Влахињице. У челу ватре спази Суљу. Десна му рука везана у платно, а левом обгрлио младицу, која је, као и остале, распучених недара и готово полунага. Хаџи-Ђера и нехотице погледа у ову младицу, али се усплахирено трже. Познао је Станојку. Гневним погледом и необичним гнушањем погледа у разуздану гомилу Турака, што се од времена на време залетала у коло, те грабила једну по једну девојку. Не дижући више главе, пожури да што пре изађе из овога пакла.  У Сали-агиној оџаклији, која је имала изглед на ову чистину, где је коло играло, седи Шаћир с неколицином ага, а неколико девојака, као и оне напољу, служи им кафу и ракију. Песма и шаркија разлежу се и из ове одаје, као и тамо. Шаћир седи међу агама врло расположен. Турци уведоше Хаџи-Ђеру. — Ошђелдум, Хаџија, ошђелдум! — викну Шаћир весело, кад угледа суморно лице калуђерово. — Шта је? Што си се застиђео, бива као влашка невјеста? Хаџи-Ђера с презрењем погледа у Турке. — Ене де? — Засмеја се Шаћир на сав глас, — а што тако, болан? Ћути Хаџи-Ђера, а у очима му се види, како му се у души комеша: или да се стровали, или да речима опали. — Нека, нека хаџија, — подсмехну се Шаћир, — цурама је лијепо. Ен’ онај бива, шта им фали? Погле само, како су лијепи и кршни момци оно, а не опаки ћалови, као твоје џиброње. Махни се поповања, него деде да нам речеш: шта си оно шуровао са онијем хајдуком Павлом, зашто си наговорио Милоја да убије Рама? Како си смио сакрити Смиљу и Станојку? А потљијен и то да ми речеш, што си наговорио Милоја и онога Дамљана, да се одметну? Хаџи-Ђера не одговори ништа. — Пак, ондакара, бива, да нам прокажеш све твоје јолдаше, с којима узбуњујеш рају! Игуман се једва разабра на те речи. — Ја не буним. — Буниш, дервишу, буниш. Знамо ми овђекара све, шта се по вилајету ради. Него рецидер на лијепо, док те нијесам на муке! На ову претњу Хаџи-Ђера подиже главу и смело погледа. — Можеш, ага, у власти ти је. И сам је Господ претрпео чист и невин муке на крсту, па зар да их не претрпи слуга његов! Зар има већих мука од ових, што их овде гледам? Никада Хаџи-Ђера није изгледао смелији, него што је био у овоме часу, када му Шаћир припрети мукама. Као преображен стајао је пред својим мучитељем. Учинило му се, да је баш то оно што је недостајало, те да се изврши што је годинама желео. У служби Богу и народу провео је цео живот, а сада ево где му се даде прилика, да и мученичком смрћу посведочи, колико је био предан цркви и народу. — Ама, ћоеће, Божји, махни се ти Исе Иекајмбера, — подсмехну се Шаћир, гледајући у преображено лице игуманово. — Друго је, бива, Иса Иекајмбер, а друго ти. Ето, за Смиљу те ама ич не питам. Него дедер нам реци за оно! — Немам ти шта рећи! — одговори Хаџи-Ђера мрко. — Много ми се хасиш, дервишу. Али хајд! Хтедох вечерас само да те видим, а сутра ћемо већ разговарати мало друкчије. Утуви, калуђеру, сутра се нећемо шалити! — одговори  Шаћир и даде знак очима апсанџији, да га одведе. Суморан и замишљен, опет стоји Хаџи-Ђера у својој тамници и укоченим очима гледа у тврде зидове. Остала му је, дакле, само још ова ноћ, а већ сутра све ће се свршити. И све зашто? Шта је он урадио овим Турцима и ономе Рупићу, који му се тако свете? Сутрашње муке, па зацело и смрт, опоменуше га на грозоте што их мора поднети. Ледена језа пролете му кроз све удове, и он се стресе. Али то се догодило само једаред, у тренутку слабости, коју челичан дух у часу угуши. Помисао на сутрашње муке није била у стању да поколеба његову снагу и веру у добро дело, које је вршио мирећи завађене. То мирење, избављање невине душе, коју хтедоше потурчити, и његов договор да преда хајдуцима сложан народ, па да и сам с крстом у руци стане на браник вере и слободе, сматрао је као праву и једину стазу, којом му је ваљало ићи, а мучење и смрт, што ће га сутра снаћи, биће само печат, жиг, по чему ће Учитељ, познати мученичку душу свога ученика. То што ће се десити с њим није га колебало, али га је мучила друга једна помисао. Подсмешљиво држање Шаћирево изгледало му је врло загонетно, а особито она његова реч: „Ето, за Смиљу те ама ич не питам“. Да није ушао у траг девојци?  У колико се опомињао, ни у оној разузданој гомили, ни у оџаклији није опазио Смиље. Али то га није ни мало умиривало. Шаћир се зарекао, да ће је потурчити и да ће се оженити њом, те по томе њој и није места у колу. Ова потајна сумња, што се још данас залегла у њему, рила је по души као црв, па у колико је заборављао на своју судбину, у толико га је гризла помисао, да су, као и Станојци, и овој ушли у траг. Иначе, како да разуме оно подсмевање и титрање Шаћирево, чију је плаховиту ћуд тако добро познавао! Брига за Смиљу сломила га је сасвим, а утисци, што му у души остадоше гледајући Станојку и коло девојака, чисто су се ужлебили у зенице толико, да их се није могао никако отарасити. Ма шта чинио, само да за тренутак заборави, није успео. Граја и гласови срамотне попевке разлегали се у његовим ушима, а разблудне прилике полунагих девојака и пијаних Турака лебделе су пред његовим очима, као да их још и сада гледа. — Боже, Боже! — узвикну гласно. — Опрости народу и спасавај! Густа тама као тесто испуњавала је шупљину високе куле, а само једна звездица, која се, са истока, кроз прозорчић видела, трептала је несталном светлошћу. Склопљених руку на молитву и оборене главе клечао је калуђер према овој звезди, а усне су шапутале последњу вечерњу молитву, која мољаше Бога, да заштити невину душу од искушења и да његовим мукама исцели окужени народ. Али, најзад, телесна малаксалост, од дводневног испаштања и несанице у овој кули, сасвим га савладаше. Тежак сан склапао је уморне трепавице, и он се спусти на под, а главу наслони па камену плочу. Тврдо је спавао. Тек у неко доба учини му се, да чује потмулу тутњаву, па онда необичан тресак. За овим затрешташе многе трубе, а у томе часу осети, како кроз кулу одјекују тешки кораци. Хаџи-Ђера као да угледа витеза у челичну оклопу, са шлемом на глави, медним штитом о мишици и дугим копљем у рукама. И тај витез стаде баш уза сами зид према њему, наслони се на копље и стаде га посматрати необичним очима, из којих је била светлост правце у његово чело и чисто палила. — Свети Димитрије! — кликну игуман, кад познаде своје крсно име, и појми руком, да се пред светитељем прекрети. — Витез се благо осмехну, али онога погледа не скида с његова чела. Хаџи-Ђера покуша да се дигне с пода и — пробуди се. У кули је све тамно, али тамо, где је сањао витеза, учини му се, да још види, како се таласа нека ваздушаста бела прилика у човечјем облику. Нетренимице гледа Хаџија тамо, па, да би се подигао с пода, одупре се обема рукама о коцкасти  камен, на коме му мало час почивала глава. Одједном осети, како камена коцка задрхта под руком и као да клизну подаље. А у истоме часу свежа струја ваздуха, која га запахну мемљивим дахом, пирну испод његове главе. То га потпуно расани из мало пређашњега беута... Дакле, све је било само сан, последњи сан пред дверима вечности, које ће му се сутра расклопити. Чудна лакота обузе игуманову душу и њему заигра у грудима од необичне милине. На последњем часу живота, у очи саме смрти, силази у кулу светитељ, да га походи, утеши и охрабри. А она звезда, што је сијала над игумановом главом, докле се молио, трепти и сада ведром светлошћу и помало осветљава таму око његова легала! Међутим, камен, о који се Хаџи-Ђера и сад одупирао, још се једном склизну и помаче. Хаџи-Ђера се трже и зачуђено поче разгледати. И збиља, камен се био за читаву стопу отиснуо у страну, а на месту, где је дотле као узидан стајао, указала се некаква шупљина, из које је избијао влажан и мемљив задах. Хаџија разрогачених очију загледа у ову јаму, што је зјапила. А кад се од тренутна изненађења расвести, саже се и завуче руку унутра. Под руком осети као степенасти силазак. И не мислећи да разјасни себи шта је то, покуша да одвали прву плочу, што ивичи са овом јамом; на срећу, посао му пође врло   лако. За неколико часака одвали неколико плоча, те јама оста довољно широка, да се кроз њу провуче. Кад је то свршио, наднесе се, не би ли ма шта видео, али осим мрака и влаге, што је била одоздо, није видео ништа друго. Рукама напипа двоје степенице. Дакле, без сумње неки подрум или, ко зна, можда и каква стара гробница. Нејасно осећање, да му ваља сићи тамо, сад се претворило у наду. Можда то није ни гробница ни подрум, него какав зазидан тајни излазак некадањих господара ове тврђавице. Њему је врло добро познато, да је цео Рудник изукрштан тамницима, чији дубоки отвори на многим местима зјапе. Да и овај не води једноме од тих ван тврђаве? Пажљиво умота око себе џубе, побожно се прекрсти и пође се завлачити. Ушао је већ толико, да му само глава вири напољу, а под коленима лепо осећа степенице, низ које се спуштао. Али на један мах, кад је и главу увукао у тамник, осети како степеница испод колена клизи. Он се чврсто прихвати рукама за степеницу над собом, а у томе се тренутку степеница испод његових колена омаче, и он остаде висећи у ваздуху. Да се подигне горе није било никако могуће, а да остане овако висећи — за то му не би никаква снага помогла. Међутим, да се опусти доле, ко зна у какав би се амбиз сурвао.   Над њим и испод њега ширио се густ мрак, а одоздо је била влажна мемла, пуна трулога задаха. Можда је ово какав зазидани бунар или још дубље рудничко окно. Докле је, тако висећи, мислио шта да ради, осети још једну опасност. Степеница с каменом, за који се прстима закопао, такођер се занијала. Ако се и она сруши над њим, онда је све свршено, камење ће га затрпати. Ту се више није могло размишљавати, а и снага је већ почела слабити. Хаџи-Ђера спомену Бога, зажмури и отпусти руке. Паде. Лак потрес прође кроз цело тело. Висина, с које се отпустио, била је само за један лакат над земљом, те тако се задржа, без икакве озледе, на ногама. За неки часак стајао је збуњен у овој непрозирној тами, а у грудима му је живо куцало. Где је сада? Хоће ли наћи спаса или ће му ова потајна јама постати гробница? Разрогаченим очима обазирао се око себе, не би ли колико толико прозрео, али узаман! Свуд око њега стуштила се непробојна тама и она подземна тишина, глуха и нема, као што је у гробници око мртваца, а са зидова заудара мемла. Пружи руке, да опипа око себе, а прсти му утонуше у дебелу плесан, што се свуда нахватала. Стајао је у доста високу тамнику, кроз који се могло ступати готово усправно.   Више не смеде часити. Над главом осети како се улеже и попуцкује степеница, о којој је висио. Брзо крочи у засвођени тамник, а у томе се часу степеница сруши с потмулим шумом. — Боже, помози! — прекрсти се игуман, опружи руке и поче пажљиво пипати пред собом. Што даље, све га јаче гуши влажан и трули задах, те је већ после неколико корачаја морао застати, да одахне. Тамник је узан и дуг. Ишао је отприлике преко двадесет корачаја, кад одједном застаде. Набаса па зид, који је пречио даљи пролаз. — Нема излаза! — помисли и поче раширеним рукама пипати по зиду, а обе шаке напипаше шупљину. Зид је био само преграда између два тамника, што се цепаху лево и десно. Он уђе у онај леви, али не учини ни три добра корака, кад се спотаче и паде на некакав тврд предмет, који јекну потмулим гласом. Тајанствен звук се расу кроз таму, и мрак чисто зашушта. Хаџи-Ђери се учини, као да чује шум подземних сени, што се на потајни глас пробудише. Под рукама, једнако пипајући, познаде мртвачки сандук, а за њим одмах напипа зид. Био је у старој гробници некадање властеле овога градића. Мора покушати још с десним отвором, па, буде ли и оно гробница, онда му нема друге, него да остане у једној од њих, па да се у оном трулежу и мемли угуши.   — Мир праху твоме и покој души! — прошапута игуман и благослови узнемирене кости покојника, па изађе из гробнице и сави у други тамник. Неколико корачаја газио је по влажној и гнецавој земљи, кад осети као да се онај мемљив и загушљив ваздух поче разређивати. Зрачак му наде затрепта у души, и он спокојније одахну. Али што више залази, свод је све нижи, док се толико не снизи, да најпосле мораде побауљке пузити, па се најзад пружи потрбушке, и тако се стаде вући по земљи. Силна струја свежа и хладна ваздуха заталаса се и чисто га запљусну необичном свежином. Извуче се у пошири простор, потпуно округао и каменом озидан. Подиже обе руке над собом, да опипа висину свода, али га не нађе. А кад подиже поглед у вис, задрхта сав и кликну од необичне радости. Високо над њим затрепта небо, густо засејано крупним звездама, које се по недогледној пучини чисто гибају и таласају. Свеж ваздух и пространо небо, што је, као звездани поклопац, заклапало ову јаму, овеселише и разгалише његову суморну душу. Он се прекрсти, паде на колена и простре се лицем по земљи. У часу спасења душа му се испунила молитвом захвалности, па, докле су му уста побожно шапутала, дотле му је у машти лебдела прилика витеза оклопника, који дође, да му покаже врата спасења.   — Великомучениче Димитрије, слава теби! — прошапута игуман, прекрсти се и на сву висину исправи. Јама је била за неколико човечјих бојева дубока, а тако узана, да се могао једва разлактати о њу. Једна дебела грана повила се у јаму, али да је дочепа, ваљало му се за неколико својих висина успети горе. Он се раскорачи, размакну лактовима и поче се с тешком муком пети. Ужлебљивао је стопе између камених шиљака, што су избијали овде онде из зидова. Од напорна пењања зној га је свега обливао, али жеља да се дохвати слободе, која онако дивно трептијаше над његовом главом, удвојавала му је снагу. Помисао, да се мора искобељати из дубоке јаме или занавек стрмоглавити, уливала је клонуломе очајнику храброст. Под ногама се два три реда одрони камен, на који је стао, и он, разлакћен и коленима одупрт, толико пута остаде висећи између неба и земље. Али успужати се чак горе било је и сувише тешко. На половини пењања поче осећати како га снага нагло издаје. Лактови и колена били су одерани и рањави од овога посла, па су га силно болели. Од времена на време застао би, да одахне, а поглед на звездано небо, што тако чаробно трепти над њим, нукао га је и храбрио, те је у часу заборављао на болове и муке.   Када је прекужио преко половине пута, рука, којом је непрестано пипкао тамо амо, напипа неколико дебелих жила, што избијаху из зида. Чврсто се ухвати за њих и ослободи лактове. Шум грања и свеж ваздух, што је ћарлијао око њега, казивао му је, да је близу ивице, а врхови оне дебеле гране нихали су се над његовом главом. Игуман пружи руку, дохвати грану и сави је, а за тим је и другом руком прихвати. Још један напорни покрет, и он искочи напоље. Бујна свежина, што је дубоко удахну, и необична малаксалост занеше га вртоглавицом. Клецајући коракну два три ред, поче као пијан посртати, свест га наједанпут остави, и он се сруши па снег. Тако је лежао неколико тренутака и дубоко дисао, докле му се не поче размагљивати. Хладноћа га опомену да устане и разгледа око себе. Налазио се у некаквој шумовитој башти, опасаној са свију страна високим зидом. Јама, из које је изишао, била је тик самога зида, а у близини једне приземне кућице с пространим храстовим доксатом. И ако је у овој шумовитој башти било врло тамно, он се ипак пажљиво вукао поред зида и огледао, неће ли наићи где у зиду на вратаоца или згодно место, са кога би могао искочити напоље. По ономе, што је она јама водила из куле на исток, дакле ван тврђаве, знао је, да се сада налази у граду, а у то га   је уверавала и ова башта, јер је у тврђави било једва довољно простора за зграде, а за овако пространу башту нимало. Него, да ли се из ове баште излази на улицу или на чистину, с које би се могао дохватити шумскога густиша, то није могао разабрати никако. Све се прикрадао поред зида, али још никако да наиђе на врата или згодно место. Међутим, у оној кући није се опажало ни знака живота. Ако је кога и било, тај је без сумње тврдо спавао. Али кад се довуче близу куће, пажљиво застаде и поче гледати у једно место. Учинило му се, као да је опазио, како се испод доксата нешто лагано миче. Брзо чучну и приби се уза сами зид, па, не дишући, посматраше тамо. Замало и он поче распознавати две прилике како се као сенка прикрадају и ближе право њему. Кад су се довољно примакле, спази да су обе женскиње. Прилике га нису опазиле, па су се полако ближиле. На један мах устукнуше и пажљиво се загледаше у зид, где се Хаџи-Ђера чисто смањио. Опазиле су га. — Пст! — учини Хаџија и нагло устаде. Прилике устрашено вриснуше, па, као скамењене, не макоше с места. — Станојка! — викну Хаџи-Ђера полугласно, кад им прискочи. — Јеси ли ти? — Хаџи-духовниче! — одазва се Станојка, гледајући узбуђено у лице игуманово.   Кад она друга чу, како Станојка назва непознатога, цикну, отрже се из њене руке и обисну игуману о врат. Игуману се подсекоше ноге, па умало што не посрте од изненађења, кад угледа лице друге прилике. — Смиљо! Девојче само зајеца. Обгрливши игумана, сакри лице на његове груди, па се тако од плача и јецања само тресе. — Јадно дете, ко те доведе амо? — промуца игуман. — Зар мати? — Рупић, проклета му душа! — одговори место девојчета Станојка, јер Смиља од силна јецања и плача није могла ни речи прословити. — Рупић? — Јесте, он. Сазнао и потказао аги Џинићу, а овај послао људе, те је синоћ доведоше. — А Милоје, а кнез Станоје? Зар је не могоше спасти? — Милоје није био у селу, па и не зна шта се догодило, — одговори девојче и лако порумене, кад спомену ово име. — А кнеза су тога дана Фочићеви људи убили. — Станоја убили? — викну игуман и чисто занеме. — И кнеза Алексу и Бирчанина! — упаде Станојка. — Синоћ су градили весеље, па сам из Суљиних уста чула, како су се дахије припремиле, да за неколико дана побију све обор-кнезове,   а за тебе, хаџи-духовниче, спремили су, да те сутра на Азни обесе. Хаџији се наводнише очи, кад зачу за погибију кнежева, и дубоко се замисли. — Спаси нас, оче! — јецала је Смиља, која је дрхтала од страха, да ко не наиђе. — Где смо сад? — запита Хаџија. — У Шаћира и Суље, — одговори Станојка. — Али сад нема никога овде. Дошао Сали-ага из Београда, па их све одазвао у оне зидине, а нас две су запрли у једну собу. Кад су отишли, ми смо развалиле врата, па изашле овамо, да гледамо како да умакнемо. Хаџи-Ђера тужно погледа у девојче, што се прибило уза њ и чврсто се држи његових скута, као да се плаши, да је не отргну од њега. Он јој привуче лице својим грудима, а у исти мах погледа Станојку значајним погледом, који је много питао. Станојка је схватила питање и весело заиска главом. Хаџија се обазре па све стране. — Има ли тамо оружја? — Ево га! — одговорише обе, и свака пружи по један сребрњак. Хаџи-Ђера прими сребрњаке и задену их за појас. — Хајд’мо, у име Бога, он ће нам помоћи. 12. Сутра дан врило је око моравачкога хана као у кошпици. По селу се витла раздражена   гомила Турака и премеће сваки кутак, не би ли пронашла бегунце, а где кога сељака нађу, гоне га пред хан. И докле једна руља пролеће кроз село, друга слета у манастир, да их тамо потражи. У манастиру не нађоше никога, осим духовника, који се клео, да од онога дана није видео Хаџије. Турци га дохватише, везаше за ступ и почеше шибати, те да у боловима ода где је игуман. Али кад духовник сасвим изнеможе и клону под ударцима бичева, одрешише га и гурнуше у један кут, где је и остао, стењући од рана и болова, што му их шибе зададоше. Страх и трепет овлада међу Моравчанима. У ономе претуру сазнали су, да је Хаџи-Ђера побегао из куле, обио Шаћиреву кућу, украо Гагићеву и Станојку, па с њима побегао. Рупић помамно бесни. Обиграо је с Турцима сваки кутак, где се надао да ће им на траг наићи. Трострука га страст мучила до помамила. Мрзео је игумана, бесно је, што се Гагићева кућа спасла срамоте; а што га је највише пекло, било је још и то, што је Шаћир одмах пустио Гагића, чим су му Смиљу довели. Међутим, докле је Рупић јурио с Турцима, необична светлост засени очи сељацима око хана. С манастирске стране зарумене небо од пламених млазева, што су лизали у висину, повијали се и таласали тамо и амо. Међу сељацима се заталаса и зажубори. — Гори манастир! Помагајте, гори манастир! — пролете као муња кроз престрављену гомилу. Народ се ускомеша и полете да гаси, а у исти час излете из манастирскога забрана гомила уздивљалих Турака, пред којима јахаше Суљо. — Натраг, рајо! Гдје си наврела! -— викну Суља, исука сабљу и са осталим хатлијама насрте на збијену гомилу. — Манастир, ага! Гори манастир! — Дур бе, домузи! Нека изгори хајдучко гнијездо! — осече се Суљо и налете са својима на гомилу, која окрете бежати хану, да је помамни коњи не разгазе. — Захвалимо се за ово Хаџи-Ђери и Гагићима! — подвикну Рупић, који баш тада дође, и око њега се искупише престрављене гомиле. — Њима, њима, рајо! — довикну ага Џинић. И зар вам нисам говорио, да се чувате онога хајдучкога јатака, хаџи-дервиша? Ето вам сада, па чините како знате; ја вам, бели, не помогох више. — Аман, ага! Шта смо ти криви ми и манастир? — завапише сељаци. — Крива си, рајо, бре, крива, што кријеш хајдука и не одајеш јатака! — узвикну Суља и, шкрипећи зубима, запрети песницом. Докле вам не саћерамо памет у тиквину, дотле вам се не море доказати. А то, што се овога јутра радило у Моравцима, чинили су Турци и у Дићу. Али ни тамо не нађоше ни бегунце, ни браћу Смиљину, па ни стару Гагићку. Сви су се они склонили Бог зна где и у коју планину. Турци су као и олуја. У часу заошија, протутњи и прогрми; што јој се на путу испречи и што докопа то поломи, поруши, на све стране разбаца и развеје, па се у један мах утиша, смири. Већ после два три дана било је све мирно, осим Шаћира, који је беснео од силне љутине за одведеном девојком. Па не само да се није ни сутра дан ни прексутра утишао, него га је, како који дан, подухватало све јаче беснило, да је најзад почео смишљати најопасније муке, којима ће мучити све Гагиће, па и саму старицу, чим им уђе у траг. А то, што је Шаћир на Руднику радио, чинио је и Рупић у селу. Страст га је толико занела, да су га се чак и његови најбољи пријатељи почели клонити. Мратић му пред самим носом затвори врата своје куће. Али он није осећао више ни саме увреде. Необична мржња према игуману, Гагићима, Милоју и свима, који стајаху уз ове, гушила га је, те умало што једаред не подиже руку и на своју сестру, мајку Милојеву, кад се ова згнушала и пљунула за њим, гледајући шта се све од њега начини.  Међутим, по другим селима овладао је страх и комешање. Народ претрнуо и гледа, како дахијски Турци јуре по селима, хватају једног по једног обор-кнеза или виђенијег сељака, па их без суда и пута секу и убијају. Који се од виђенијих људи дохватио планине за времена, тај се и спасао, а ко није измакао, тога су извукли из куће и убијали. За побијеним кнезовима ухватише и старог Хаџи-Рувима, ставише га на муке, па онда посекоше. Неколико дана после овога догађаја није се ништа чуло ни о Хаџи-Ђери ни о осталим бегунцима. Шаћир је слао људе на све стране, а Сали-ага је обећавао, да ће ономе ко му је донесе златом одмерити Хаџи-Ђерину главу. Али ко је могао обиграти све планине и збегове, где се бегунци скривају! Осванула Тодорова Субота. Силан народ из завађених села слегао се око манастирских развалина, око којих су се на срећу одржали још цели зидови, те је духовник како тако удесио да служи. А Тодорова Субота била је један од оних дана, када је народ долазио да прими свето причешће. Само у те дане смела су се завађена браћа без икаква страха окупљати око манастира, а да не презају од узајамне освете. Дани причешћа били су дани општега примирја. Али чим би се причестили, разилазили су се, а већ сутра дан клонили су се и зазирали један од другога; ако су се и  потражили, то је било само да један другога утамане. Још пре зоре сабрао се народ. Мушко и женско, деца и старци, прекрилили манастирско двориште, наложили велике ватре, па се око њих греју и жуборе. Свако се село оделило за себе, а у суседству су она села, која се у заједничкој мржњи држе против осталих. Непријатељи се не обазиру један на другога, али, ако се случајно сукобе, не називају Бога и мрко окрећу главе један од другога. На истоку се расклапало ведро небо, а кроза њ поче беласкати прва зорина ведрина. Мало по мало и у беличастоме се порубу све више издвајало из таме и разпознавало горостасно чело Рудника. А кроз мрачан ваздух заталаса румена светлост, позлати врхове Рудника и осталих планина. Покривене сребрном одећом, чисто се надмећу висине, која ће пре запливати у румене таласе планинске зоре. Огорело грање и стабла око манастира, по којима је попало иње као сребрнасти прашак, изгледају у овоме руменилу прозрачни, као кристали, па тако и снежна долина и огромне лавине, што су се преко ноћ сурвале с гора и засуле замрзли Љиг. Јутро је било од оних мразних, лепих јутара, у којима небо трепери, као стакло, необичном ведрином, ветрић не пирка, а под ногама шкрипи и цичи снежна пртина, као да јауче, што је газимо. Око Мратићеве ватре састало се много пријатеља, па разговарају о догађајима што их ових дана претурише. Погибија кнезова и страх, што је обузимао цео народ, давало је свакоме прилике, да што шта проговори. Али, разуме се, то се шапутало само међу рођацима и присним пријатељима. Људи из противних села чували су се, да им се ни шапат не чује. — Ама, што ли то нема духовника, да се већ једном отпочне? — рече Мратић. — Једва чекам, да примим закон, само да се што пре уклоним од ових хрзуса, да их не гледам. — Бој се, пријатељу, — упаде му у реч један Моравчанин, — пре бих се с Турцима збратио, него што бих се с њима здравио. Али духовник ни после овога разговора још за дуго не дође. Народ поче мало по мало нестрпељиво жуборити. Да је Хаџи-Ђера овде, служба би се још у први освит почела. Зора је већ у велико трнула пред сунчевом светлошћу, која се иза рудничких планина помаља. Нестрпељивији почеше обилазити и шушкати око манастирских ћелија, али духовника нема те нема. А док су око ватара нестрпељиво изгледали духовника, неколицина њих, што су шушкали око ћелија, дотрчаше нагло својим ватрама, шапуташе нешто својим људима, а ови их забезекнуто и с чуђењем слушају. — Ама, чусте ли, шта се проноси? — запита један сељак, што застаде пред Мратићевом ватром. — Шта? — запита Мратић. — Тише! — прошапута сељак. — Духовник нас неће причешћивати. — Ја ко? — одговори Мратић. — Хаџи-Ђера. — Хаџи-Ђера?! — гракнуше сви у чуду. — Откуда он овамо? — Како смеде доћи? — Зар се не страши, да ће га ко одати? Питани само слеже раменима и не одговара ништа. — Па што не почиње онда, Бог га видео! Зар чека, да се сасвим раздани, те да му и Турци дођу у госте?! — одговори Мратић, коме не би баш најмилије, и срдито отури дрво, којим је за време разговора џарао по ватри. Те ноћи дошао је Хаџи-Ђера овамо изненада. Духовник му се није надао, али кад га је угледао, обрадова се своме игуману толико, да је од радости само кршио прсте и плакао. Хаџи-Ђера му рече, да је дошао само да обиђе манастир и да сутра зором причести народ, па ће онда опет у збег. — Ко зна, хоћу ли дочекати и друго причешће! Времена су мутна, — рече, а, после, ово је једини дан, када ми се сав народ без зазора скупља око цркве. Кад је мало одахнуо од пута, рече духовнику, да га почека у соби, докле се не врати; онда изађе у двориште, а одатле пред  разорену цркву. Сетно пониче калуђер, кад угледа опаљене зидове и унакажена лица светитеља. Стајао је тако неко време као укопан и, не скидајући очију с рушевина, над којима је пловио бледи месец и замишљено гледао кроз тамну ноћ у спаљену светињу. А што је игуман више стајао и гледао у порушене стене, све је теже дисао. Тешка туга полегла на срце, па га, као наваљена стена, притискује, а грло му се сузило, па једва дише. У неко време обазре се око себе, побожно се прекрсти, али кад хтеде корачити преко прага, сруши се на колена, обгрли огорелу довратницу, притиште чело на њу и силно зајеца. Сузе су се потоком рониле и капале на црквени праг. Пустио је сузама на вољу, плакао је над разореном црквом, као дете над мајчиним гробом, као мати над празном колевком, из које је смрт чедо однела. И Бог зна, докле би ридао на прагу спаљене богомоље, да се духовнику не учини дуго чекати, те и он изађе, да га потражи. — Немој, оче игумане, не коби више! — зајеца духовник, загрли Хаџи-Ђеру, па му и самоме грунуше сузе. Тек тада се игуман разабра, приђе једној но једној онакаженој икони и стаде их кроз плач целивати. Целе ноћи ни игуман ни духовник не сведоше ока на око. Игуман је саветовао духовника, како да оправи што је погорело, како да  води кућу, и где ће га наћи, кад му што устреба. И тако су будни дочекали зору и народ, који се око манастира већ у велико сабрао. Али када се сасвим разданило, ускомешаше се људи. Би им чудно, што у цркви не гори ни свећа ни кандило, а нема ни игумана ни духовника да се појаве. — Хајде, да их зовемо! — рече Мратић неколицини и пође ћелији. Таман они пред ћелију, а из ћелије изађе Хаџи-Ђера. Мратић сними фес и приступи руци; а за њим остали. Кад народ угледа игумана, згрте се пред ћелију и око њега. — Оче, игумане! — проговори Мратић, а гњечи фес међу шакама, — молимо те, хоће ли бити данас у цркви службе и закона за људе? Ево се силан свет слегао, да прими закон. — Нема службе, нема закона за вас! — викну игуман, што га глас доноси. — Закон је само за христијане, а нехристијанима нема! Као да га је гром поразио, тако устукну Мратић с људима. Народ се заталаса. -— Духовниче! — проговори опет Мратић, а очи оборио земљи. — Ми се молимо теби, као своме старијему, не остављај нас без закона; овде има људи и старих и подобних мрети: па ко зна, хоће ли дочекати, да још који пут дођу цркви? — Људи! — узвикну игуман, а глас му чудно дрхти. — Шта тражите ви од мене? Да  вам дам закон, да приступим часној трпези и да вам пружим свето причешће, а руке вам се пуше од братске крви, уста су вам пуна поруге на своју браћу, а у срцу вам кипи отров, мржња, којом се кољете, сатирете, убијате. И ви тражите свето причешће, капљицу крви Онога, кога разапеше зато, што је сејао мир и љубав међу ближњима; хоћете да ту капљицу саспем у нечиста уста ваша, у срца пуна отрова; хоћете, да вам у руке, окрвављене братском крвљу, положим свету нафору, тело Христово! Да вас причестим светом тајном, па да опет после пођете старим путем братске мржње и убистава. О, тешко, тешко теби народе! Бог је послао велика искушења на тебе и ти их не видиш. Са неслоге си изгубио своју царевину, па ево где с косовске неслоге и данас пропадаш. Немаш очију да видиш, немаш ушију да чујеш! Погледајте, обазрите се око себе. Ко попали онај свети храм, ко онакази оне свете ликове? Ко угуши у вама братску љубав; ко вас завади на живот и смрт? Турци? Нису Турци него ваша неслога, ваша мржња. Да сте ви права браћа, да сте у слози, да живите као што хришћанима  доликује, не би данас пропадао толики народ, не би данас падале главе твојих кнезова и твојих најбољих људи. Не, не, није оно турска сабља, што нас сече, него ваша неслога, ваша небратска мржња. Вас ради ја не смем приступити часној трпези!  Силно су одјекивале игуманове речи, чудно је изгледало његово плахо лице пред овим народом, што збуњено пониче. И као кад подухне с планина бујна олујина, зашуми преко гора и долова и почне повијати стогодишње грмове, као тучно класје, до саме земље, тако се повише старачке главе и млада чела, повише се, јер осетише необичну тегобу. И кад је игуман ућутао, они су још осећали грмљавину његових речи, која звоњаше тако чудно, тако страшио, као клетва праведника на умору. Неми и запањени стајали су оборених глава и нико се не усуди и да погледа очима у оно лице, а камо ли да му што одговори. Тек у неке подиже главу Мратић и бојашљиво погледа у игумана. — А зар нема никакве помоћи? Зар нам не можеш духовати греху? Кажи какву хоћеш епитимију, примићемо је и испаштаћемо, само нас не одбијај од закона! — Ко да вам верује? Зар вас не познајем? — Ево ти се листом молимо! — подвикну Мратић. — Реци ти, што год хоћеш, па проклет триклет ко не послуша. — Проклет триклет! — узвикнуше седе главе, а народ прихвати тешку клетву, која зашуме преко њихових глава као шум ветрова преко непокошене њиве. — Е, добро, народе! — узвикну игуман. — Ако се закунете пред светом црквом, да   ћете опростити један другоме, да ћете се измирити, преврнућу одежде наопако, служићу службу и причестићу вас. Али пазите! Чистим срцем и братском љубављу примајте причешће, одржите клетву и мир братски, да вам се причешће не окрене на проклетство, па погибију вама и породу вашем! Тешко уздахнуше седе главе и наново оборише очи земљи. Тешко уздахнуше, јер осетише, да им законик меће на душу терет црњи од најцрње епитимије, што је траже. Та већ толико година један другоме о глави раде; зар нису један другоме у крв дробили, а сада да се измире и ижљубе? — А они гробови, оче? — Оставите на миру гробове! Покојници њихови не ишту крви него љубави. Али ни ове речи не заталасаше душу њихову. Тврда, ледена кора ухватила се око ње. Дубоки игуманов поглед прозирао је у њихове душе, али тамо не беше ни једнога топлијег местанцета. Сета пређе преко лица његова, и он тужно погледа по свима. — И ви хтедосте да се огрешим пред лицем Господа, да причестим крвнике? Одлазите и не долазите више овој светињи. Идите, идите у џамију! Христос не прима крвнике. Као оштри ножи пролетеше последње речи кроза срца народу. Људи се згледаше међу собом. Први пут, после толико година, без зазора очи у очи.   А баш у томе часу улазила је у манастирско двориште нова гомилица људи и жена, међу овима Милоје и Гагић, а уз њих обе мајке и Смиља. Тајанствена тишина и необично осећање обујми све, кад угледаше ову гомилицу, како гологлава прилази игуману. Хаџи-Ђера стоји као скамењен, али му на лицу трепери изненадна радост, која му напуни очи сузама. Брада му задрхта, а усне се почеше мицати, као да ће сад узвикнути: „Ето јагањаца Божјих?“ — Благослови, оче! — повикаше Милоје и Гагић у један мах и приступише игумановој руци. — Да сте благословена, децо моја! — кликну игуман, положи обе руке на њихову главу, а две крупне сузе скрунише се низ браду. Народ забленуто гледа у ону двојицу. Мратић осећа, како му се нешто пење у грло, па чисто не може да дахне. — Оче! Опрости и благослови народ твој! — завапи Мратић, сузе га загушише, и он полете, да загрли Милоја и Гагића. Није било ока, које у томе часу не замагли. Топла молитва игуманова, што је шапуташе над главама ове тројице, раскравила је ледену кору, отопљени лед поче да се излива у сузама. Над њиховим главама трепери јутарње сунце, а плаво небо, ведро и весело као детиње око, наднело се над њима, обухватило горске порубе, па као да хоће да загрли, обујми  у вечито плавило све, све, и оне планине и ову цркву с народом и добрим игуманом, што је наднео и распростро руке над њихова темена и моли Вишњега, да пошље љубави измиреној браћи. Црква је била препуна. После свршене службе изађе Хаџи-Ђера пред царске двери с путирем у руци. На њему се светле позлаћене одежде, а над њим високо Божје сунашце расуло јутарње зраке, па све трепери. Два и два из завађених села приступају путиру. Први Милоје и Гагић. — Опрости, брате! — рече гласно Гагић. — Нека ти је Богом просто! Опрости и ти мени! — Од Бога ти просто! — одговори Гагић и пољуби се с Милојем. — Христос међу вас! — кличе игуман и залаже их светим причешћем. А духовник утире убрусом уста њихова, у очима му сија небесно блаженство, а грло звони и извија, као никада дотле: „Тјело Христово примите!“ И тако редом, све двоје по двоје. Најпосле приступише две мајке, Милојева и Гагићева, а међу њима Смиља. Дубоко се загледаше једна другој у очи, а дуг загрљај и сузе радоснице као да их опомињаху на све, шта су до данас претрпеле. Игуман и њих и Смиљу причести.  Кад сврши причешће, остави игуман путир, изађе пред двери и огласи народу Милоја и Смиљу. Као свежа јабука када зарумени на сунцу, тако је и Смиља заруменела, стојећи између брата и свога војна, коме за силавом дивно одсјајиваху два срмали-пиштоља. — Нека је срећно и благословено! — узвикну народ као из једнога грла, а мало затим некадањи непријатељи измешаше се међу собом, ижљубише се и разиђоше свак на своју страну. Само једна гомилица, у којој беху Милоје и Гагић с мајкама и Смиљом, остаде још мало. А када се народ разиђе, ови се упутише са игуманом на гроб Миланов. Сви се побожно прекрстише, целиваше крстачу, а Смиља извади из недара нов пешкир, што га је својим рукама везла, привеза га о крст, а чело главе покојникове спусти јабуку: снаха је донела деверу дара од милоште. Игуман окади гроб, очита молитву, па када спомену последње „Вјечнаја“, врати се у цркву. Милоје са својима оде уз планину. — Господе, господе, укрсни снагу народу моме, да истраје у борби! — кличе игуман, кад се осети у олтару сам, и клече пред часну трпезу. Руке склопио преко главе, а главу положио на трпезу, па тако шапуће своју молитву. 13. Тога јутра био је у аге Џинића Шаћир. У рану зору сишао с Рудника и пошао у Ваљево,  да се састане с Фочић-Мехмед-агом, те да му јави, како се са оне стране Рудника опажа у народу сумњиво комешање. Њих двоје седели су у оџаклији, сркали кафу и доста забринуто разговарали. Шаћир је од онога доба нешто потамнео у лицу, а по немирноме погледу могло се опазити, да му се у души није стишало. Разговарају тако, кад тек одједаред зачуше необичну тутњаву уз дрвене степенице, а мало затим отворише се врата зјапом и у оџаклију упаде Рупић, усплахирен и чисто као смушен. — Овде су! — викну, а очи му крвнички зверају. — Ко? — Сви! Ђера, Гагићеви, сви! Шаћир скочи као помаман и стаде пред Рупића. — Гдје су, кнеже! — У манастиру! Све ћеш их живе похватати. — Коње! Сви момци! — загрме Шаћир, дохвати оружје и стрча низа степенице. Мало затим летело је двадесет хатлија у највећом трку манастирскоме забрану. Међутим, докле се ово у хану дешавало. Хаџи-Ђера је довршивао молитву. Баш када је ухватио руком за епитрахиљ, да га скине, трже га необични топот и алакање. — Турци! — помисли Хаџи-Ђера и хтеде да изађе.  Али већ беше доцкан. Гомила Турака улетела је у цркву. Хаџи-Ђера се окрете часној трпези и распећу, прекрсти се, целива и дубоко се поклони. — Господе! Прими слугу својега и укрепи народ мој! — узвикну гласно, а онда се, онако под епитрахиљем, окрете Шаћиру, који с голом сабљом ступи на врата. — Кога тражите, сотоне? — Тебе, дервишу! — цикну Шаћир, а закрвављене очи чисто се ваљају од силна беснила. — Псето од дервиша! — зашкрипа зубима Шаћир, излазећи из цркве и отирући једним убрусом крваву сабљу. А тамо украј часне трпезе лежала је у епитрахиљу лешина без главе.

С н е г  веје. Од ветра п олује нп трага нп гласа, а снежне пахуљпце, као белп лептирпћи,   веју над замрзлпм поточп^пма, снежнпм удо-   љпцама п плећатпм Рудником, којп се п не рас-   познаје од густе вејавице. Нека необпчна тп-   шпна полегла на све стране, па тп се чпнп да   п она с паперастом белпном веје одозго. Не   чује се нп жива душа. Лескова честа украј   пута повпла гранчице под снежним теретом, па   се љуља с непадна ленршања малене зебе, што   је слетела на гранчпцу, извила кљунић и гледа   како промпчу крупне лептирасте нахуљпце, ио-   впјају се тамо амо п нечујно падају на земл>у.   Малена зебпца тек жмпрне снћушнпм очицама,   кад јој по којп пахуљак падне па кљунић, ца   затресе главицом да га уклонп. Само пз далекпх   заселака доппре нејасно кукурекање, те напо-   миње промену, али п оно пшчезава у  немој   тпшшга. Одједаред се зачу нз даљпне женска за-   певка. Зеба извп главпцу оној страни, узнемн-   рено залепрша, затрепга криоцима и одлете, а   са занихане се гранчице стресе снежни терет   на земљу. Ова запевка час о час умукне, да мало   иосле још јаснпје одјекне преко шумарака п   узане удољице, што пзмеђу горских повпјараца   слазп манастпру Моравцнма. Не постаја мало, а кроз снежну белпну   зацрне гомнла људп и жена. Гологлавн газе по   завејапој путањи, за сељачким саонама, у које   су упрегнута два снтна, мршава вочпћа. У   саонама је мртвачкн сапдук, уз којп је прнсло-   њена грубо пстесана крстача. Уз вочн^е газп   гологлав младпћ. оборене главе, те пх водп. За   саонама ступа гомила гологлавпх људп и жена,   а међу њнма омалена старнца, која пз гласа   нариче за самртником. Две је жене воде под   мишке, а она изнемогла, као сломљена, клеца   за саонама. Тупн јецп дрвенога клепала, које замењује   звона, тужно одјекују над спроводом, којп но-   божно н иолако ступа наиред. Пред маленом   црквом застагае мало, те четворпца њпх прпмнше   пз саона сандук с покојнпком н пођоше за мла-   днћем, којн нонесе крстачу, газећи по дебеломе   слоју снега, ка нскопаној раци, што ннже цркве   зјапп. За крстачом стуна калуђер у епптрахнљу.   Носпоцн снустише сандук крај раке н калуђер   започе опело, прекађујући самргннка п пратноце   тамл.аном, што се пушио нз земљана сасуда.   За овим пзлн нреко целога самртпнка у виду   крста впно н уље, отпоја „Вечнаја памјат“   н даде знак да се сандук заклопи п спусти   у гроб. Сад пратпоцп начпнпше тесан круг око   сандука. над који се наднесе старпца, па, јау-   кнувшп што је грло доносп, поче нарпцатп. Нема   очпју, које не бп заплакале, слушајућп оно сетно   нарицање, што га српска сељанка над телом   умрла спна пзвпја. То нпје само јаук, што се   час о час разлеже по долпнама п брдпма, то је   песма раздерапа срца, препуњена тугом п болом,   што се као шпрокн, невпдовнп талас разлпва   по зраку, треперп по сухоме грању, које се   лагано нпха п суморнпм шугатањем унлеће у   запевку, па се отуда, као сетан шум, узносп   дал>е, тпхо се допма људске душе, а срце ни   само не зна, како заплпва у  ове таласе, тоне,   губи се, нестаје га п грца у ошптој тузп. Те-   пање мајчпно, која, облпвена сузама, мпслп да   ће пробудптп усахнуле очп јауком, што од вре-   мена на време нрекпда сетну мелодпју, разлеже   се по горп п до.ђп. Гомпла пратплаца, оборенпх глава, слуша   мајчину запевку, а када одјекну последњп стпх   парицања, кад мајка ја у к н у :  „Што си мн се   нонео, сипе? Јесп лп загрлио браћу? Јесп ли   им казао, како мајка не суши очију?“ замаглише   н најтврђе очи. Жене ударпше у гласно јецање,   а л>уди окретоше лица у  страну и почеше оти-   ратп рукама маглу, што их засењаваше. Милоје,   њезин спн, што је водио вочпће, згужвао ф сс  у клупче, на њиме затискује уста, да пе би   заплакао. Алн кад мајка вриспу:  „Сине, буд’   мајку остави, што брата не пожали!“ њему грунуше сузе, груеуше као набујалп поток.   коме је устава сметала, да се на све стране   разлпје. „Јаох, брато !“ јаукну п паде на лешпну   братовљеву, зарони лнце на грудп покојнпкове   н сплпо зајеца. Старнца такођер врпснт, па   обема рукама загрлп жпва п мртва спна. Жене   прпскочпше п почеше је дпзатп. У  томе часу ступп у гомплу пгуман, којп   је пз своје ћелпје пзашао, застаде мало пред   жалосппм опраштањем, па онда такну руком   старнцу: —  Немој, Авђо, немој!  Не ваља вређатп   Б ога! — Нпје од Бога. оче духовнпче !  —  јекну   старнца, а отнма се од жена, што је од мртваца   одвојнше. — Крвппцн га сатрше! —  А тп бар погледај на ово, што тп је   жпво, не кобп њега. Које због изнемоглостп, а које п са речп   нгуманових, старпца се мало утпша. Стојећн   над сином. само је тпхо јецала, а сузе јој једна   за другом канаху на снег. Још један последњп јаук, што се оте, раз-   леже се кроз снежну вејавицу, па се изгубп под   облаке. Над свежом зем.љпцом узвншене хумке   вејао је крунан снег н облагао је својом белп-   ном. Анђу су узеле жепе међу се, па су пошле   паиред, тешећп је да не занева. Мплоје, којп   је стајао још украј гроба, бленуо је несвесно   н пемо у дрвену крстачу, на којој впсп пешкнр,   последња мплошта мајчпна срца. —  Хајде, Мплоје, хајде; нпје добро ста-   јатп овде, —  рече пгумап, п сам потресен, па   поведе Мплоја. Овај без пкаква одуппрања пође,   пустп се да га воде како му драго. Један средовечан сељак пздво;а се пз го-   мпле, скпде < Ј > е с  п прпђе пгумановој руцп: —  Хаџп-духовнпче, пођп п тп с нама? —  Бог нека се емпдује душп покојнпковој! —  одговорп пгуман. — Ето вам оца законоше,   он нека пде, а ја шта ћу вам? — Велпм. лакнуће п оној старој души, ако   п тебе впдп на даћп. —  Е, мој Рунпћу, —  уздахну пгуман. —   тешко п њојзи п менп !  Нптп ће она дахнутп,   докле год буде гледала трп синовља гроба, нп   ја, гледајућп деветнаест укннутпх глава, што пх   скпде небратска мржња. Руппћ заћута. —  А тп ме још зовеш тамо !  Јадна дец о,—   продужп пгуман впше за се. —  Ето, шта чи-   нпте. Искрвпсте се, потурпсте образ и веру, па   ме опет зовете за софру, да једем и пијем са-   мртну онима што још живе. Не м огу!  Не могу! —  рече, а натуштен му поглед севагае плахо. —  Зар да слушам. како за главу убијенога спре-   мате освету другој. братској глави? Ма да ове речи нпсу нп мало годнле се-   љацпма, којп стајаху смерно, оборенпх глава,   онп му не одговорпше ни речп. Једпнп Руппћ   као да је смишљао, како да му одговорп, а да   га не увреди. — Истпна је, хаџи-духовнпче, грешно је   клатп се, алп зар Гагпћп ннсу првп започелн   крв, и може лп бпти брату да не осветп брата?   Лако је тебп, тн п не знаш шта су то деца;   али пама, оној ојаћеној мајци. опоме брату, што   нпшти као соко иоломл>енпх крпла! Муњевпт пгуманов поглед пресече му реч.   Руппћ ућута. Нгуман га посматраше мркпм по-   гледом, а у томе се погледу опажао унутарњп   бол п горчпна, што га расннње. алп му п пе   да да одговорп. Оп је добро осећао, да је сва   ова гомпла занета једном истом мпшљу, коју сад   баш нзустн Рупић, п да му је узалуд трошптн   речн. Само дубоко уздахну п оде нз гомиле,   која стајаше око њега. —  Шта тп бн, Рупићу, те га расрдп? —  Е, већ мн доће довде!  Откако га нам-   тим. окупио једно те једно, да се мнрпмо, и бар   да је с ким. него са онпм крвнпцпма. Јбк, вала!   Можете се пзмирнти свн, алп ја нећу. Зар да   осрамотнм оне гробове? Хеј, море, докле год   човек гледа на снновл.н гроб. а змија на одсе-‘   чен рен. дотле им нема мира. — Нема, Бога мп!  — одговорнше сељацн,   махом рођацн п прпјатељп покојног Станковнћа,   а беше им доста већ п она запевка, а камо лн   овако оштар говор Мнлојева ујака Рунпћа. Сељацп изађоше из гробља, па се пзгубпше   у белшш, што се стуштнла п густо веје п за-   крива још свеже трагове нратплачкпх стона. Н : То је бпо спровод Стојапа Станковића пз   сеопета Мораваца. Породпца Станковпћа остала   је пре пет годпна само на четворпцп брата п   мајцп. Кућа им је бпла још пз давпина впћена   у овоме п околнпм селпма, са успомене коју   оставпше њпховп старп за ратовања прннца   Јевђенпја. Они су се борплн протпв Турака   на утоку Граца у Колубару. Т у, на једном из-   брешку, дпзала се кула Вптковпћа. Иод том   кулом погпбоше четпрп брата Станковпћа, а петп,   борећп се уза свога војводу, Јет*ту Вптковпћа,   којп брањаше лешину свога брата Јована, по-   гпбе с војводом у  Ваљеву,  1718. Поштовање   према јуначкој браћн нренеше сел.аци п па кућу   Станковића, те је тако за непунпх стотину го-   дина сва кућа ужнвала у околини увек лепо   првенство. Али се једнога дана догодн нешто, што унесе   несрећу у кућу Станковића, а нз ње у Мо-   равце п осталпх седам манастпрскнх нурија. На   шест година ире овога снровода, баш о мана-   стпрској слави, нскунн се око пркве народ нз   Лннња, Но.ваннце, Козе.ва, Ивановца, Бранчића,   Гукоша п Дића. У то доба пзмеђу Станковића   и Гагића из Дпћа било је неке расире због си-   нора. Кметови су нресудилп ствар, али на штету   Станковића, а то је Станковпће толпко увре-   дпло, да се заваднше с Гагићима. На самоме   сабору, кад се међу људима случајпо сукобише,   почеше се пецкати, докле се пајстаријп брат Стаиковпћа, Младеп, не залете, дохвати Петра   Гагићаза гушу п обори на земљу. Млаћи Гагпћ,   којп се прогурао кроз светнну, што се беше сле-   гла да пх развадп, да пзбавп брата, ударп Стан-   ковпћа ножем, те се овај на месту срушп. Убпцу   нредадоше кметовп субашп, агп Џпнпћу, којп   је с неколпко гаваза седео на манастирском чар-   даку п мотрио на ред, а овај га посла везана   у Важево, кадпјп. Баш се у  то доба бпо вратио п пгуман   Ђера с хаџилука. К адјевпдео, како пзмеђу две   највпђеније куће паде крв, нокуша да пзмпрп   завађене. Наговарао је Станковпће. да опросте   крв, алп које њнхов ујак Рунпћ, које ага Џпнпћ,   а овај једва беше дочекао да се впђене куће   покавже, учинп, те Хаџп-Ђерпно мпрење не успе   никако. После неколпко дана Станковпћп пснпше   нред кадпјом самртну чашу, те тако Турцп по-   губише млађега Гагнћа. И тиме се заврже крвна освета. За мало   на се њоме отрова п осталпх осам села око   манастира. Субаша, ага Џпнпћ, нмао је одсада   пуне руке посла. За овпх иет годнна намнрпло   се деветнаест глава;  од Станковпћа оста само   још најмлађп, Мплоје, а од Гагића пх пзгпбе   четворо, н остала су још два брата п сестра   Смпља. Мплојева брата Мнлана, кога сад баш   сахрапише, нашлп су нспод Мораваца. на обалн   Љпга, убијена, на, н ако нису знали ко га је   убпо, у  Моравцима су свн као у воску тврдплн   да је убица пз куће Гагнћеве. Тако је стајало до овога догађаја, 4. повем-   бра 1803. год. 2. Тешко зампшљеп уђе Хаџи-г Бера у своју   ћелпју. Његово бледо лпце с кратком проседом   брадом п задубљеппм погледом, којп чпсто про-   дпре у  душу кад погледа, дошло је овога пута   блеђе. Колнко су га год дирнуле Руппћеве речп.   толпко га је дпрала п помисао, да је све доцкан.   Већ је пунпх пет годпна, како све чинп, да из-   мпрп завађену паству, па узаман. Крвна освета   укоренпла се п замрежила села, да је впше нпшта   ее може пшчупати пз срца овога народа:  ни   кнезови, на које Турцп сплно подозревају, ни   калуђери. пн он, коме, као настпру своме, ода-   ваху сваку пошту, алп га у овој прилпцн никад   не послушагае. То је Хаџп-Ђерп тешко падало. Нелагодно осећање будило се у њему, кад   се раставпо од овпх л.удп. Онај Руппћев од-   говор („Лако је тебп, тп немаш деце!и) поразп   га сасвим. Потајнп немнр напомпњао му је, да   се још нпје све свршнло, н да за овпм гробом   пма још један да се пскопа. И та га помпсао   толпко узнемпрп, да је почео зепстп од ненз-   веспе слутње. Дође му тешко, што одби Руип-   ћев позпв, те не оде онамо, где се сада у  иокој   душе убпјенога скупљају на даћу, па да и па   томе месту покуша да пх измири. Али како?   Зар није све радио, што се могло радптп, па   кад нпје могао код прве п друге главе ирекн- иутп заваду, зар ће је утпшатп сад. код девет-   наесте? Жел>а п сумња сукобпле су се у ље-   говој душн као супротнп таласп, што су запл>у-   скивалн то амо то тамо. Тако узрујан стајао је Х ауи-Ђ ера пред   решметом мрачне ћелпје п расејано гледао у   густу вејавпцу, која никако не престаје. У ће-   лијп н тамо напољу влада необнчна тшшша, која   нпмало не одговара његову расположењу. У овоме   часу бпло бн му мплнје, да чује ма какав тре-   сак илп олују, која би се свихорнла са оном   буром што је у њему, на. ломећп стење п љу-   љајућп грмове из корсна, одпела га заједно са   овом црквнцом далеко, далеко нз котлпее овпх   мрачппх и суморнпх гора, што се надвнјају над   манастиром. —  Тешкн данп!  —  уздахпу пгуман п про-   маче шаком преко впсока чела и густе, још црне   косе, у којој се тек гдегде опажала ио која сре-   брнкаста влас, што напомпњаше впше тежак жи-   вот него лп старост, преко чпјега прага још нпје   нрекорачпо. Још свеже, алн суморно п мрачно   лице, уоквирено кратком брадом и са очпма, нз   којих је бпла нека необпчна мрачна дубпна, а   уз то испупчепе јагодице, пзражавале су одлуч-   ност и вољу, која нерадо застаје нред уставом.   До првнх дана ове распре се.љацн су га пошто-   валн н волели, алп откада се заметну крв, по-   чеше га нзбегавати. ма да је оно поштовање   остало као п нре у  пуној целннп. Плашилн су   се његових речн и онога ногледа. Он је опажао ову промену, па, ма да је знао и откуда потиче,   двојпном јевпшеутпцао да пзмиризакрвљена еела.   Алп све узаман. Страстп су бпле јаче од раз-   лога, п завађенп иочеше још већма пзбегаватп   н клоннти се свога пгумана, само да не слу-   шају оно што пм говорп. Од дана до дан п Хаџи-Т>ера је бпвао све   усамљенији. Само о празннцима п када би којп   болап дошао, да потражи лека у  молптвн, он   бп се виђао са сељацима. А то га је тпштало   п горко н љуто, то га је тако пекло, да је често   зажелео, да га већ једном нестане пз овога   иакла, где с једпе стране дахијске крвоппје робе   и сатпру спротпн народ, а с друге тај псти на-   род н сам се међу собом сатпре. И та му   горчппа постајаше све тежа и тежа, јер не   пмађаше никога да му се пожали. Турцп су   пазили иа сваки корак љегов, те се и сам морао   клоннти Ваљева и кнезова, само да се не по-   сумња е с њпма шурује. Једпом речп, живео   је у своме манастиру као заточеник. А тај за-   точеипчкп живот био је још тежи ове зпме,   кад насташе сметови и кад вуцп почеше сн-   лазпти с гора у долнпе п по завејапим путевнма.   Сад ппје могао отнћи нп до Боговађе, где је   бар нанлазпо на једно топло п искрено срце,   старога Хаџп-Рувпма, пред кнм се могао снт   нзјадатп, па чак и заилакатн на ову нево.љу. II ово се осећање усугубило данас, после   Станковићева укона. Гледајућн кроз решме у   густу вејавицу, Хаџи-Тера је покушавао да бар за којп часак заборавп на ову садашњост,   па се внну мпслима чак онамо, у Свету Земљу,   где је пре пет годпна као поклонпк ходпо. У   успомепп му пзађе онај пут, што крпвуда од   горе Мар— Илије Давпдовој пећпнп п јаслпма. у   којнма се родио младенац, којп нам донесе њубав.   Између внсокпх палма ступа он са осталнм по-   клонпцпма, п епо га већ пред онпм јаслпма, алп   н онде одједном зачу запевку мајке, што нарпче   за убпјенпм спном. Он брзо зажмурп, да одбије   од себе ову помпсао, алп мисао беше овога пута   мпого снажнија од његове воље. Као муња суну   она натраг и слете Стапковнћеву гробу. Са овога   гроба угледа, како се све већма п већма пома.ља   страшна сабласт с пакленим очима п крвавпм   че.љустима, како је опружпла сухе руке с ду-   гачкпм кукастпм ноктнма, па хода кроза села,   шклоца н тражп још које матерпнско срце, да   нх заропн у  њ, да га пшчупа п прождере. Хаџп-Т>ера се стресе, брзо навуче ћурак   нреко мантпје п похнта нз ћелпје. Тек што је завпо за један шумарак, око   кога обплази пут што водн Љпгу, кад чу топот,   а одмах за тпм опази у  снежној вејавпцп неког   коњаннка. Коњаннк је јахао па малену коњпћу.   На њему су сукнене чакишре тамне боје, прп-   тегпуте око танког иаса шаренпм тканпцама.   За појасом, нз кожна сплава, впрп бакарпа ја-   бука од кубурњака. На плећпма му таман гуњац   до појаса, са шпрокпм скутима, а пспод њега   на прснма коиорап тамно плаве чохе, опточеп црнпм гајтаном. На ногама шаренпце, око њпх   пспреплетанп кајпшп од опанака, а на главп   алев Фес, омотан белпм пешкпром, те тако чува   чело, нзбрпјанп потпљак и врат, нпз којп чак   од темена слазн.подужп курјук косе еплетен у   плетенпцу. Коњанпку је могло бпти па тридесег   годпна. Кад угледа нгумана, скочп с коња и,   прпдржавајућп га за вођпце, пође му пешке у   сусрет. Шпрока плећа п врло танак нас давалп   су овој прилпдн некн поносап пзраз, а томе су   још више одговарале кестењасте очп п дугу-   љасто, чпсто пзбријапо лпце са умереним носом,   пспод кога су се нружпла два дуга смеђа брка,   која му па рамепа падаху. —  Ако Бог да, Гагићу? —  ословп га пгу-   мап, кад му се прнближп. —  Благослови, оч е!  — одговорп коњаник,   прппесе шаку челу, а за тпм је спустн на грудн,   па, тако држећп је на прспма, сажс се и делнва   руку игуманову. —  Бог благословпо !  А откуда ? —  Па, —  одговорп питаип, —  из Вал>ева. —  Добро те навратп амо. Мпшљах п снм   да те потражнм. Хајдмо. И Хаџн-г Бера се окрете пазад. На дворишту   пзађе манастирскп пскушеник, целива пгумана   у руку п ирихвати коња пз руку Гагнћевих,   те га одведе у коњушницу. —  Па, Гагнћу, које мн добро доносиш?   заппта Х а 1,ш-Т>ера, кад седоше у ћелнјп према раснаљеноме мангалу. —  Бој се. оче пгумане, нао да није све у   своме реду. Долазпм тп од кнеза Алексе. а бпо   сам п код муселнма. Тамо у касабп као да се   нешто мутн. Кнез Алекса те је много поздравпо   н поручпо, да склониш Хаун-Рувима, те да се   што пре уклонн из Боговађе, јер Турцп много   сумњају на њега због некаквог буптовнпчког   пнсма, гато су га ухватилп. —  А што он сам не поручп Хаџп-Рувпму? —  Поручпо му је једаред, алп му је Ха-   џпја одговорио :  „Сад пека бега Алекса, а ја   нећу више. Не зпа, вели он, како је то поту-   цатп се по туђинн'4 . — Тако н јесте !  Алекса добро зна. да опо   ппсмо ннје писао Рувнм, а зна н то, ко га је   ппсао; па што је онда потворпо Турцима на   Рувпма. Мнслно је, да ће Хаџнја вековатп у   Светој Горн ;  па сада. ето белаја ! — А муселим опет разбпра о тебп. — 0  мепи ? —  заппта Хаџи-Ђера, и ње-   гов нзразнтн ноглед чнсто заронп у дубпну душе   Гагнћеве. — Распитује, шта раднш овде у манастнру,   налазнш лн се с Хаџп-Рувнмом п састајеш лн   се са оборкнезом Бирчашшом? Хаџн-Тера замшпл>ено нропушта нзмеђу нр-   стнју зрпо но зрно својих бројаница. Нретурао   је но паметн, зашто лп то муселнм распитује. II   ма да ннје могао нронаћп дубљих разлога, нпак   га је узнемнривала иомнсао, да муселпм ппје   то пнтао тек опако, разговора радн. — А нпје тп још што напоменуо ? — Нпје. већ ако не разбпра зато, што се   по касабп зуцка, као да оборкнез пеће впше да   купп хараче. Велп, да је поручпо Фочнћу, како   спротпња не може впше да плаћа. —  Црни данп!  — уздахну Хаџп-Ђера. —   Знају Турцн. да пм ип Бпрчаппп нп Алекса не   могу нпшта, докле год се ви самп давпте међу   собом. Знају, мој Гагићу, само што не знате вп,   којп потурпсте образ, пљунусте на крст, па се   кољете као сатанска деца. На овај ирекор Гагпћ оборн очп и поче   дланом трљатн иреко колена, као човек, који се   збунпо непаднпм обртом разговора. —  Тако ти је то, — продужн игуман п за-   мпшљено џаркаше по ражарену мапгалу. —  Жа-   лпмо на горку судбпну, кукамо за пзгубљеном   слободом и проклињемо издајннка Вука, а мп,   ево, пздајемо самога Хрнста. Зовемо се браћа,   крстпмо се Хрпстовим знамењем, а газимосве оно,   чпме пас је запојио и ради чега је на крсту   пострадао. Тамно руменпло све се внше осипало ио   његову лпцу, а очп добнше чудновату плахост.   Отурп машпце, којпма џараше ватру, скочн и уз-   буђено поче ходатп но ћелпјп. —  Христијани, па се кољу !  није лп тако,   Гагпћу? Ено тамо деветнаестог гроба. још је   свеж !  Заш лп кога Руппћ кривн за ово убнство? — Знам, —  одговорп Гагић, —  алн он лаже!   Из моје куће ндје ннко то учинио. — Нп поручпо ? — запита пгуман п огатро   погледа у  очп Гагпћу. —  Нп поручпо. —  Велнш лп ? —  Опе мн цркве. хаџп-духовнпче, овако   је, како ја кажем. Нама је свпма додпјао ова-   кав жпвот. Презам од Турчпна, од комшпје, од   брата :  презам чак и од своје сенке. Можда је   грешно, што тп велнм, алп тако мп ове светпње.   родно бпх се папово, када бп већ једном нестало   тога Рупића. Да нпје њега п онога субаше,   чпни мп се све бп се смпрпло. Нека потајна радост севну у очпма пгу-   мановпм. Иосле пет година то је бпла прва реч   о нзмпрењу, коју је чуо пз уста своје настве,   н њему се учппп да је ово онај камен темељац,   на коме бп му вањало дпзатп своју цркву. Он   не оклеваше. — Вал,а да се пзмнрпте баш вп, Гагпћн.   Рупнћн н Станковићп. Ви сте п закрвплп села. —  Тако је, хаџн-духовппче:  алп, бој се,   то ћеш тешко успетн. Руппћ нпје од тога соја. —  Мораће, мораће!  Ово се више не може   поднети. И Руппћ н сви његовн вања да чују   зарана баш пз твојих уста, да нпсп крпв смртп   Мнлановој. Грехота је чекатп још коју жртву. Гагић сумњиво одмахну главом, алп не од-   говорн ништа. Хаџп-Ђера позва пскушенпка н   иослаТа Руппћу, да га одмах позове. Мадаје   Гагпћ желео, да се прекпне распра, ипак се уз-   немпрп. Беше му пепрпјатно, кад помнслп да Ке се иосле толикогодпшњега пзбегавања опет   иогледатп. Две крвнпчке куКе. гпто се тако мрзе   и једна другу сатпру'. да се наново састану!   Да је ма ко другп овако покут шао, он бп од-   лучно одбпо, не би ирпстао, да баш од њега по-   текне пзмпрење, алп замеритп се пгуману, па   још хаџпјп, нз чпје ру7 ке ирпма свето прпчешКе,   пз чпјпх у т ета очекут је опроштај на псиовестп,   био бп највеКп грех. Зато се нпје нп усут дпо   да се утече у т  његовут  реч, ма да мут  се смркло   пред очпма на помпсао, шта Ке од срамоте, ако   РуииК одбпје понуду. Не прође нп пола сахата, а на Келпјска   врата неко закуца. На прагу7  се појави РуппК.   Кад угледа ГагпКа, којн га ут  томе часу пспод   очпјут  промери. он за часак заста, а преко шп-   рока лпца пређе га бледпло. Пгуман се поздравп с њим п понудп га   да седпе. Ма да јеРушпКа овај састанак немпло   такнуо, он ппак седе према ГагпКу. Као п овоме,   тако је п њему за силавом проспјавала јабука   од ппштоља. —  Свп су Куталп. —  Тп сп ме звао, хаџп-духовниче ? —   рече РуппК, а глас му чпсто дрхти с потајна   узбут ђења. —  Јесам, РуппКу; звао као п овога овде,   као слуга Хрпстов, који Ке за све вас тамо   одговарати. —  Па . . . посао ме чека . . . Тек само до-   надох, да чујем, —  одговорп РуппК, гледајуКп   косо у страну7 . ХАЏИ-ЋЕРА 2 —  И ово је посао, зашта те дозвах под   кров ове светпње. Нре него лп пођем онамо,   пред онога којп ће нам свнма судптп, хоћу   да вас саставпм. да се иогледате очп у очн,   да сазнам ко убп Мплана. —  Зато ме нпсп морао зватп. Ето тп   тога, нека тп он каже. —  Н ија, пптп пко од мојпх! — одговори   Гагпћ. —  Смем се заклетп. Рупић плану п као помаман скочп с тро-   ножпце. Од сплног узбуђења тресле су му се у-   сппце. Очевидно се опажало како се еавлађује.   Окрете се нгумапу: — Зато сп ме звао ? —  Јесте, Рупићу, зато, да пз његовпх   уста чујеш ;  и зато, да вас кумим п прекли-   њем: престанпте једном с том крвњу!  Зар се   не бојнте Бога? Зашто кал>ате образ п пме?   Илп можете још н помпшл>ати, да ће вам по-   моћн онај крст, што га мећете на себе том ру-   ком, којом се убпјате? Ето тебе Рупнћа, а ето   п Гагића. Завадплн сте се ради једпе сптнпце   н пролнли 'сте крв, па вам је н то мало бпло.   Ннсте се смпрплн, докле у вагау крвну распру   не увукосте н осам села, да се заваде, нскрве   н сатнру. Нисте лн ви Србн, браћа, хрпстијанн?   Не страдаге ли свн од једне невоње? Па гато   се кољете, за пме Божје, што? Обојнца су ћуталп, докле је Хаџн-'Бера   говорно. Гагпћ седп. а Рупнћ стојп п јеткпм   иогледом етреља то амо то тамо. А када он   заста, Рунпћ се окрете н пође вратнма. — Куда, РуппКу? —  заппта Хауп-Ђера   п стаде пред излаз. —  Кући, хаџп-духовнпче. — Још не, докле не свргапмо овде. Ево   Гагића. Он жели. да се измпрп. —  Опп су п започелп. — Па смо п платилп свн добро!  —  од-   говорп Гагпћ, п сам узбуђеп уста са свога се-   дпгата. —  Не. Гагпћу, нпсмо свп платплп. Наила-   тпћемо се тек онда, кад поткусуримо последњом   главом Гагпћа. —  Вала нећеш, Руппћу! — плану Гагић   и п.Ђеспу руком по тенелуку ппштоља. — За-   хвали се овоме хаџп-духовпику, гато сам прпстао   да те позове. А то знај :  за сваку главу Гагпћа   пашће три ваш е! —  Гагпћу, Руппћу! —  впкну пгумаи и   покуша да пх утнша. Али Руннћ већ није слушао   нпшта. Снлним нокретом изађе из ћелије, тресну   врата за собом н за мало па се нзгуби у снежној   вејавндн. Као скамењеп оста Хаџн-Вера. немо гле-   дајући за одлазником, па, тек кад Гагић нри-   стунн п такпу се његова скута, он се као пза   сна покрену. —  Опростп, оче, н збогом. —  Куда ћеш? —  запита пгуман. —  Па, кућп ... Кто, видео сн ... —  Да се ко.вете паново ? —  Да бранимо своје главе. Игуман не одговорп нпшта, даде руку, коју   Гагпћ целива, мало за тпм впде га, како на своме   коњићу промаче пспод прозора п пзгубп се у   оној вејавпцп. Густ се мрак навуче на очп пгу-   манове. Он се обазре по ћелпјп, па кад осети   да је сам, дохватп се обема рукама за косе п,   дубоко уздахнувшп, седе на једну троножицу,   налактп главу о колена, па укочено, готово   несвесно, гледаше у  жеравпце, по којпма се већ   у  велпко хватао маглпчастп пухор. е Лак сумрачак већ се почео хвататп по раза-   сутим шумарцима п брдпма, кад се пскуппше   тужне званпце, рођацп н прпјатељп покојнпковп   у  кућу Станковпћа, на даћу. У пространој кућп, према нискоме огњпшту,   на коме пуцкарају подебеле гламње, постављена   је дугачка, прпземна трпеза. Неколпко се жена   ужурбало п радп око огњишта, с кога пламтп   румена светлост то јаче то слабпје, те обасјава   трпезу п госте, којп су већ поседалп око трпезе.   У челу седи калуђер, њему с десна Руппћ, а лево   Мплоје — оборене главе. А даље, по реду, осталп   прпјатељп. Свп су растуженп п ћуте, као да се   плаше дасе не пзгуби оно тпхо јецање, гато се по   којп пут чује пз суседна вајата. Онде су мати   п покојнпкова удовпца, са осталпм женама, које   се нађоше на жалост. Пред свакпм, за трпезом,   стојп по једва дрвена зделпца с дрвеном кашпкомг   а покрај ње по један бео хлепчић, мало већп од поскурпце, намењен као подушје покојнпку. Кад   редаре спустпше на трпезујела, прппалпше пред   свакпм лепчпћем по једну воштану свећпцу, а   калуђер узе цреп са жаром, на коме се пушпо   тамљан. прекрстп се, очпта кратку молптву за   покцј душе, обпђе целу трпезу, прекадп људе,   хлебове п јела, па се вратп на своје место. Пре   него што ће почетп да вечерају, једнаодженапоче   пзносптп пз ва.јата торбу по торбу, у  којпма беху   разна јестива п ппћа, што су гостп допелпна даћу   запокој душе. Један од сељака прпхваташе торбу,   па. тако редом. прпказпваше гостпма, шта је ко   донео. — Наш кум, Илпја Мратић, — рече прп-   казивач п подпже једну погачу и чутуру, —   донео је ову погачу п чутуру вина, домаћпну на   жалост;  да Бог да да му се вратп на радост ! — Да Бог да! —  одговорпше лагано свп,   што седе око трпезе, оборенпх глава п ћутећи   слушају прпказе. — Наш пријатељ, Станојло Мплетин. донео   је печено пиле п пљоску ракпје, домаћпну на   жалост; да Бог да да му се вратп на радост. —  Да Бог да! —  одазваше се лагано сви. Тако је приказивач редом приказпвао, а када већ дође до последњпх дарова, отворише   се врата на вајату п на њпма се указа мајка по-   којпикова, расплетених коса п порушена од бола;   за њом, тако псто расплетена п сва уплакана,   снаха њезина, удовпца покојнпкова, Станојка,   лепо развијена, стасита п пуначка жена, при- државала је свекрву. А за њом пзађоше још   три жене пз комшнлука. Доклеје прпказнвач   говорпо, старпца је стајала поред њега, слушала   и тихо роннла сузе, а кад званице на носледњп   приказ одговорише: ,.Да Бог дг\!“, подбочи се   рукама о нојас, главу нзвп мало па десно раме,   на тако започе обнлазнтн око трнезе. Лагано п   нз почетка тихо, готово јецајући. а за тпм све   гласнпје и гласнпје, поче нарнцатп, док се тужна   песма не разлеже н одјекну далеко ван села: Јаох менп несретншш,   Какве госте дочекујем ?   Како ће нм мајка рећн.   Кад за тебе запитају:   Где јеМпде? Ах немнла   Покрпва га земл>а црна.   Јаох, Миле, ране моје!   Јаох. снне, очњи внде,Крвницн те нсконаше! А зар им је мало бнло   Два сокола, браће твоје ?   Куку, спне, очн моје,   Што оставн л>убу тужн)т ,   Да до века јадпкује, К  о н сама, јадна што ћу..   Куку спњој кукавпцп! Мајчпна туга набрајала је  тако редом ;  ни-   тала га: је лп му тешка землшца, је лн му хла-   дно у немплој иосте.Ђн н какоје нашао браћу? За све врсме званнце су оборенпх глава п   немо слушале ову тугу. Мпогнма се у грлу ку-   инло, а неколпко њих утрше сузу, што се нз   ока круннла. Мнлоје је као дете јецао, а Рупић,   мрк н сав цозеленео, тек бн но којн нут махнуо   шаком нреко бркова. Кад је њезипо јаднковање досиело до вр-   хунца, ирнхватпшеженсн њу н Стаиојку, почеше   нх тешнтн н ућуткнватн, иа нх одведоше у   вајат. Тек се сада, после овакога помена, по- чеше гости прихвататп п вечератп. До сада се   само ћутало, а сад се већ по мало заче раз-   говор. којн се врзао око покојнпка п његовнх   убплаца. Али док је год калуђер седео међу њима,   разговор је текао овлаш, впше о успоменама   из покојнпкова жнвота. Теккад овај оде.разговор   узе сасвпм други ток. Руппћ је прпчао, како   је јуче ио подне ага Џпнпћ звао Мнлана, те   га опоменуо, да се прнчува, јер је сазнао, да   му се спрема заседа. II Милан је обећао; носле   тога је отпшао послом до лпваде на внсу, па   се н не вратп. Тек пред вече дотрчаше неке   жене, лелечућп, п јавпше, како су њпховп л>удп   нашли у једној лескп код Љига Мплана свега   у крвп, па не прође много, стпгоше н људи, но-   сећи на саонама убијенога. Ко га уби н кад,   не зна се. Ага Џпнпћ је затворно неколицпну   људи, на које сумња. Алн правога убицу још   не нађоше. — Неће ми нзмаћи, —  утаче се Милоје   н шкриппу зубпма. — Наћп ћу га већ, па   макар морао ноктима земл.у раскопавати. —  II треба! Коме и нрнличп внпте све-   тнтп брата. ако пе брату, — одазва се Мратић,   кум Станковнћа, оннзак и сед сењак. — Па ни ми нећемо седетн скрштених   р у к у ;  потражнћемо га и сами, —  одговори   један између гостнју. — Баш н да га субаша ухвати и да ме   позову да му пијем самртну, не бпх му је ппо, не бнх дао, да му туђа рука главу укине.   Опростпо бпх му онде. да га на овом месту   смирпм, — зашкрнпа Рунпћ, отр нож. којпм је   разуђпвао печење, турп га у ножнпце п. пошто   се прекрстп. дпже се са осталнма. Две трп редуше допеше нбрике п убрусе.   те им нолпше да оперу руке; а одмах за овпм.   суморнн п Кутећи, свп се разпђоше. Даћа је   свршена. —  Ујаче, —  рече Мплоје кад пспратнше   тужне госте, — сумњага лп ти у кога"? Руппћ зачуђено погледа у нећака. Зар и то ппташ? Епо тп гробова твоје   браће. на нека тп онп одговоре. Ко тп је већп   крвнпк од Гагпћа? —  Знам. алп њнх је двоје. К ојпјеодњ пх? —  Обоје! Глава једнога Станковпћа вредп   за десет Гагпћевпх. а освета не ппта за правога   убнцу. Да га нпје убно један, убпо бн га другп;   а убпјеш лп ти само једнога, тебе ће убптп   другп. Разумеш лп ? —  Разумем. —  одговорн Мплоје и замп-   шњен пође у кућу. — Почекај мало. Знаш лп, зашто ме је   звао хаџп-духовник? —  Не знам. Тај не мпрује. Хоће. по што по то. да   нас мпрп. Мпло.је се намршти. Па затекох тамо и Јована Гагнћа. — У јаче!  —  нлану Мнлоје. — II тп сн   га пустпо с мпром?! — Зар сам могао друкчпје? Био је под   кровом пгумановпм. Мплоје зашкрппну зубпма љутпто п стеже   песницу. — Вала, не бпо којп сам, ако се Гагићп   још недељу дана наносе главе. Обојпца уђоше у  кућу. Мрак је већ   увелпко покрпо околнну. С планинских повп-   јараца ппрну хладан ветрпћ. а по разведрену   се небу почеше осппатп крупне жеравпце. које   озго трептпјаху, као плампчцп кад нх ветрпћ   занпха. 3. Касно у ноћ чу се необпчна лупа на ма-   настпрскпм вратннцама. Хаџп-Ђера седео је   још у ћелпјп п према запаљеној воштанпцп   чнтао пз књнга „Житија свјатих“. Жута све-   тлост с воштанпце пгрукала је по лнстовима   књпге. па се рисииала по кутовпма манастпр-   ске ћелпје. Но докле су очп нгуманове преле-   тале иреко ппсмена, његова је мпсао лутала   сасвим по другпма странама. Он није пмао узрока   да сумња у Гагпћеву псповест, али сад му се на-   метало друго пптање:  ко је убпо Мплана? Мећу   заваћенпм сељацима нма мпогпх, којн су жељнп   освете п с једне и с друге стране, алп ипак Стан-   ковићп п Гагпћн стајалп су у непосредној освет-   нпчкој мржњп. Ага Џинић је похватао неко-   лиципу виђенпјих сељана, на које је сумњао:   али међу њпма је и Никола Стокпћ, брат од ујака Гагићев. а ои јетек п осл е овога убпства   дошао кућп с пута, где је бпо да одлучује   овнове за своју трговнну. А то већ беше један   знак впше да посумља н за остале затворенпке,   е су и онн ово дело пзвелп. Дахпјскн Турци,   кад год бп пм се указала згода да се умешају,   хваталн бн обпчно впђенпје људе, па нх по не-   колпко месеца држалп по влажннм тамницама.   где су овп често п скаиавалп. Међутнм. нпје могао   да посумља нп на агу Џннпћа, јер је знао,   да је овај још тога дана опоменуо Милана да   се чува заседе. II тако се Хаџн-Тера мучпо, да пропађе   копац загонеткн, алп што год се више уду-   бљивао, све се већма заплетао у замршаје, које   ннје могао размрситп. Са узалудна папрезања   поглед му поста грозннчавнјп, п он без цпља   луташе с лнста на лпст, које ужурбанп нрстн   нервозно прелнставаху. Обновљена лупа на каппјп, којајош снл-   пнје одјекну, а за љом н неколпко грубпх   гласова, тргоше га пз дубоке зампшљеностп.   Врата се пагло отворпше, н калуђер, којн се   мало час с даће вратпо, упаде усплахнрен у   ћелпју. — Ко луна? —  Турци, оче игумане! Хаџп-Ђера се брзо дпже. метпу камплавку   на главу н нохпта вратнма. Мапастнрскп слуга и пскушенпк већ су   отворнлн капије п са склопљепнм рукама на прсима п с понпзно оборенпм главама одмаклп   мало у страну. Двадћсет оружаппх Турака ха-   тлпја укаса у пространо двориште. —  Што стојпш, влаше, те не прихваташ   агп коња!? —  узвикну један хатлпја. Слуга п пскушеник брзо прптрчаше, те   прпхватпше за вођпце коње, с којих носка-   каше два јахача. Један од њнх бпо је Шаћнр-   ага, побратим Сали-аге рудничкога, а другп,   нешто старпјп, моравачки субаша, ага Џпнић. — А сад, момцп, одведпте коње у ахаре,   — рече субаша; — а ти, момче, пдп п јавп   игуману, да нам снремн вечеру. —  Одмах, честптп ага, одмах!  — рече   нскушенпк п похнта у  ћслпју. Хаџи-ТЈера п калуђер дочекаше незване   госте у ходнпку. —  Добра тн вечер, хаџпја! — поздрави   Хаџи-Ђеру Шаћир-ага. - — Јеси лп рад гостпма? — Увек добрима, честптп ага! — одго-   ворп Хаџп-Ђера, иа, метпувшн руке на прса,   ниско се поклонп. Шаћир-ага уђе у гостпн-   ску собу, а с њим ага Џпипћ п још четпрн до   пет лепо одевених Турака, чпје одело п ору-   жје трептијаше у срми и жежену злату. Остали   Турцн уђоше у пространп трем, што је уз   гостинску собу, па се разузурпше око шнро-   ког приземног огњишта, које је па средшш тремл   стајало, а над којнм је зјапила у крову иро-   страна баџа. Неколнко њпх пзвукоше пз мана-   стнрскога тора две овце, заклаше пх п уредише, а мало за тпм разбукта се на огњшптуг велпка  ватра, према којој се ночеГпе окретатп ражњевп  с печењем. Докле су момцп уз жпвахап разговор окре-   талп ражњеве, у гостппској собп је искуше-   ппк већ пеколпко пута обредпо аге чашпцом ра-   кнје. Гостп су седели па прпземном мипдерлуку.   мало зава.Ђенп па шарене јастуке. Хаџи-Тзера   и калуђер седелп су према њнма прекрштеппх   ногу. Хаџп-Ђера је с неком зебњом очекпвао   да чује, откуда у ово доба потеже Шаћпр-ага   чак с Руднпка овамо. —  Чу лп, хаџпја! Мн ћемо, ен' опај бпва.   одсјестп овдје до еутра дан. Наредп конак   њуднма! —  Нпће. ага. — одговорп Хаџп-Ђера. —  Па сутра, ако Бог да. да отпочнемо. ја! Пгуман иогледа крпшом псиод очију у агу. којн мало заста, сркну кафу п пустп неколпко   густпх дпмова пз распањена чпбука. —  Ама шта је у овом вплајету? Ко то   бунп рају да се крви? —  Не знам, честпти ага. — одазва се   нгуман. — Залегло се у народу зло. —  Ја, зло!  Крвпге се. бнва, као п свака по-   гана вјера. Завађате рају п одмећете је да не   слуша. —  Ја је не завађам. већ мирим. — Енеде! А шта се тп пачаш у тућа посла?   Твоје је да чатпш у црквп. а ово је субашпно,   да држп ред. Хе, мој ага Џпнпћу, откад калу- ђерп насташе да мпре, не остаје ти друге. не! о   да тп чатпш њихове молптве. —  Дпна мп, тако је! —  одговори ага   Џпнпћ. — II данас сам чуо, како је саставпо   Руппћа и Гагпћа. да их нзмпрн. Хоће да заклопи   злпковца. — У твојпм је рукама власт, ага, — одго-   ворн пгуман: —  алп знам да је Гагпћ толпко   крпв колпко п тп. Шаћнр-ага п ага Џшшћ погледаше се пспод   очпју. —  На ко је, бпва, крпв? —  То не знам. —  Е, вп’ш ти њега, зна ко није крив, а   не зна ко је крнв. А што они човјек погнбе,   ен’  онај бива, н што Руппћ и она старпца за-   помажу тамо, како ће пм Гагнћп затворптп кућу   мртвнјем коцем. то нншта? Море, море, пгу-   мане, бол>е ти је да гледаш ово мало крова над   главом, него лп што се нлетеш у  туђа посла...   Ето, већ се п сељани клоне твога оџака;  веле   да п у црквн, месго да чатнш, нрнчаш о нека-   квпм невољама п не знам, бива, још шта, како   им се ваља измнрптп. те да се лакше чувају   од насиља, ја! —  Не знам, честнтн ага, ко тн је све то   наговорно. Ја ннсам нп одметнпк ни бунџија,   те да пм тако говорнм, — одговорн Хаџи-Ђера   нешто плаховитпје, него лн што је до мало час   одговарао. — Нека, хаџнја. нека! — рече ага Џпппћ,   пспијајућп чашпцу. —  Ззр не впдпш, болан.   да се Шаћпр-ага само шали? — А тп се, болан, в е11 п расрдпо!  —  на-   смеја се Шаћир н погледа испод очпју. — Знаш п сам, честптп ага, како ј е :  два   без душе, а трећп без главе ;  па као мпслим. у   свету је доста рћавих људп којп беде невпна, —  одговори Хаџп-Ђера, па се п сам мало   насмешп. Међутпм. ракпја н кач>е ређале су се једна   за другом. а чнбуци су се дпмплп на све стране.   Мало за тпм и мапастнрскн слуга упесе окру-   глу соФру. прпмаче је агама, а одмах за њим   нскушеник поче доносптн у сановнма нрнго-   товл,ена јела и печење. Игуман н калуђер дн-   гогае се. — Куда, хаџија? — занпта Шаћнр-ага. —  Зар нећеш н ти с пама? —  Нека, честптн ага, мн смо већ иовече-   рали, а ваља пам нареднтн још конаке. Турцн прионуше око вечере, а Хаџи-Ђера   н калуђер пзађоше у  трем. па отуда на дво-   рнште. Густа помрчнна иолегла је над околпном   и навејаним снегом, те се нн прста нред очнма   нпје вндело. Улазећн у своју ћелпју, нгуман   шану нешто законоши, н овај брзо замаче у   манастирско двориште. Замало па се врати нред   ћелнју, а за њпм нђаше манастнрскн чобаннн.   Игуман нх уведе у ћелпју. — Одмах да идеш у Дић, до Гагоћа! Про-   будп нх. иа им кажп, да сам пх све поздравпо,   нека склопе чел>ад где знају, јер ће сутра зором   доћп тамо Шаћнр-ага с двадесет Турака. Јесп   ли разумео? —  Јесам, оче !  — одговорп чобанпн, пољубп   пгумана у руку, па, кад изађе нза каппје, звизпу.   Два велнка. космата пса пзлетеше пз дворшпта,   па, узмахујући реповпма п подскакујући, из-   губише се заједно с чобаннном у густп мрак. Носле вечере и пића, које загреја аге, раз-   говор поче бпватн све жпвллг, докле се не пре-   творн у право весеље. — Суљо, бре! —  впкпу Шаћпр-ага п   пљесну длановима, На вратима се појавп млад Турчпн. — Шта чпнпш, чанкун бре, тамокана? Ђе   тп је шаркпја? —  Удрп, бпва, алп ону стамболску!  —   узвпкну ага Џпнић. Суља донесе шаркнју, жице зазвопише, а   певач забацп главу н, полузатворенпх очнју,   поче пзвијати стамболску арнју. Докле је певач   пзвпјао севдалпјску песму. аге су слушале, ср-   кале каа-у, па тек по којп пут што би се пеко   од њпх, занесен песмом, мало устурио на уз-   главље и од снлнога заноса јекнуо. II Шаћнр-агу занали ова песма. — Шта велиш, Џинпћу, зар не бисмо могли   још ноћас у Дић? — Зар тп .је толпко запело? — насмеја   се субаша. — Јаваш, море, јаваш, старпје је   јутро од вечерп, а она тп неће нп сутра измаћп.   Па онда. куда бпемо сад по овим сметовнма. где   тп нема других трагова сем вучјпх п хајдучкнх?   Та у  мраку не впднш нп пред соуом, а камо   ли за собом. —  Та тн вал.а, Џннпћу. —  одазва се један   крупан Турчнн под белом чалмом. —  Откако   је Шаћир-ага пзгубпо сап. све га нешто мамп у   Дпћ. Мора бптн да тамо пма каквих бајалпца   што впдају од урока. — Е. мој Рамо, — одазва се Шаћир, —   да си јој једаред само угледао очн, не бн тн.   ен’  опај бива, та воденпца клепетала впше.   Занемно бп, море, као невеста иред ђувегијом. Весео смех одазва се на ове речи. Шаћир-   ага само одмахнуо главом, ногладн браду и   мигну на Суљу, којп још сплннје удари у   жнце, а аге, већ у велнко загрејане, почеше н   саме невати. Шарпћ-ага бно је још млад човек. — тек   ако је прешао трпеспету. Впсока и впта стаса.   На главп му Фес, око кога је омотана црвена   чалма, а испод ове севају мрке очп с густнм   веђама. Цело лпце, с малом брадом п танким   брковнма, пспод мало стнњена носа, показују   мушку одважпост и дрску насрт.г.нвост. Одевен   је као што се носе босанскп беговн, а но злат-   ннм и срмали везовима, којн нровпрпваху с   прсвју испод црвена јапунџета, познао бн одмах једног од онпх гпздаваца турскпх, којп поред   свога јунаштва много држн на сјајпо оружје   п богато одело. На Рудппк је дошао са Салп-   агом, својпм побратпмом, чим су дахпје удавпле   Хаџп-МустаФу, београдскога везпра, п узеле   управу у  своје руке. Сали-ага је постао запо-   веднпк рудничкога града п села око Рудппка,   а он његов најбољн помагач. Као п осталп да-   хпјскп Турци, п онн су подржавалп ирптпсак   у народу, а кад су се довољно оснажилн, Салп-   ага не бамо што поче глобитн сељаке, а впђе-   ннје људе затваратп. него још заведе и „право   прве ноћпи. Сељаци су како тако иодносплп   памете, алн овај намет бпо је најтежп, у толнко   тежи. што га Салп-ага п његов побратим нису хтелп   заменнти нпкаквпм откупнма. Ко бн покушао да   се одупре овоме обичају, плп би пзгубпо главу нлп   бп се морао одметнутп у хајдуке, а тпм одме-   тањем упропастпо би целу породпцу;  јер Салп-   ага, у  такоме случају, ппје оставл.ао нп камепа   на камепу. Његовп бн момцп поп.Ђачкалп све   до голе душе у одметниковој кућп, кућу би му   запалили, браћу п остале мушкарце бацилп као   хајдучке јатаке у тамппцу, а жепскпње бн   обешчастпли. Тако се догодпло с неколпко породнца пспод   Руднпка, и то је бпло довол.но, да застрашп   остале, те да и ово зло иодносе, само да радп   њих н остали пе иострадају. Свакп Шаћнров силазак у  рудннчка села   уносно је страх међу сељаке, јер он пикада није слазпо ради ситнијих иослова, него да но-   хвата :вуде, на које се сумњало да су хајдучки   јатацп, да пх везане одведе на Рудник, а узгред   да онљачка по коју виђенију кућу, иа тек онда   да се с добивенпм шићаром врати натраг. Шаћпр-   агу је народ ирозвао Кесеџијом,  а Салп-агу Ру-  дничким биком. Ове вечерп он се враћао из Баљева, где   је пшао на договор, којпје пмао у муселпмову   конаку с Мехмед-агом Фочпћем, београдскпм да-   хпјом, н његовнм братом, Мус-агом Фочнћем,   шабачкнм зановеднпком. Те године београдске дахпје силно су се   забрппуле, гледајућн како се горе н планпне   иуне хајдуцима, којима већ беше догрдело жп-   ветп под владом пекрста, коме вера п образ   пароднп беху само играчка. Тога радп је Фо-   чпћ Мехмед-ага често правпо састапке то у Бео-   граду то у  Баљеву, те се са својнм друговпма   договарао, како да угушн хајдуковање п како   да притегне народне кнезове, на које су Турцп   после последњег аустрпјског ратовања много   сумњали, да одржавају везе са аустријским   ђенералпма. Кпезови су осећалн ову сумњу, на како   ппсу били ноуздани, да се могу одупретп сплп   дахпја, пптн су се више надалп у Аустрпју,   која нх после Београдскога Мира оставн Тур-   цнма на мнлост п немнлост, онн се удвараху   дахнјама п нзбегаваху свакн додпр с народом.   којн бн могао павући сумњу на њпх. Алп то пм нпшта не поможе. Дахпје су сумњале те   сумњале, а кад ухватпше п ппсмо које је обор-   кнез ваљевскн, Алекса, ппсао Мптерезу, похп-   таше, да се што пре ослободе сумњпвпх људи.   И овај састанак, па коме је у нме Салп-агпно   био Шаћпр-ага, бавпо се о тој стварп. По Шаћпреву расположењу п севдалпн-   скоме заносу могло се впдетп, да је ваљевскп   састанак учпнпо добар утпсак. — Шта велиш, Џиннћу, —  рече Шаћпр,   кад Суља заста да мало одахне, —  јесп ли јунак,   да, са шездесет добрпјех друга, похваташ све   хајдуке, што пх је по пашалуку? Јамп! Много их је! —  одговорп Џпппћ.   —  Ш ездесет би мп требало само да похватам   два брата Недпћа, што с дружпном крстаре   овуда. —  Неће дуго, бпва. Нн њих не би било,   да нпје овпјех кпезова и калуђера. Они их по-   мажу п чувају. Алп почекај још мало, док се   тамо у Бпограду све удесн ... — Па? . . . Шаћнр превали очпма на Џнпића. — Н а ? ... Впђећеш, што ће бпт’  с липо-   вим крстом? Раја је мирна и слуша, али оваки   хрзуси, као тај твој дервпш Хаџо, иа Стапко-   вићп, на Гагићп, око којих се раја купи, иа се   за њих и крвп! —  Тако је, бива, —  одговори Џипић, —   само Н 1Т О  Станковићи и Гагићи висе о мени,   јер докле год су онп у завади и докле год се з* раја међу собом крвн, дотле пе брипп за овај   крај. —  Тако сам пм н с.ам казао. Алн опет вал.а   нам узетн добро на око овог хаџи-дервпша.   Мпого мп се нешто упео да сложп рају. Отворп   очи, Џпнп^у: н тај уме да пшне књпге као н   опај у  Богова1)П ;  п тај уме да шаље мазбате   у Стамбол п Беч, ана.сана! —  Вала, не брпни за то. Драм моје па-   метп тежп је од његове оке. Још мало на ће   п трава зарасти око његове ћелпје, како му   раја долазп. —  Капе, Џинпћу! —  узвнкну Шаћпр п   весело загрлн субашу. —  Нјевај, Суњо, пјевај,   зумбуле мој! —  јекну, пзвуче пз недара кесу   нуну златних рушппја, па је бацп у крнло своме   омп.Ђеном певачу. Овај се пасмешп, принесе   тпаку устпма, челу п срцу. Шаркпја зазвонп, а   јасан глас певачев нзвп: Истамболда, јаврум, гелди ношта. кузун,   Наргелди, Инџебели, јаврум, сурмалп колан. кузун,   Даргелдн !1 1 Цела песма у преводу овако бп гдасила: Нз Стамбола, срце, стнже пошта рано,   Добрн час! Па тп носнм, душо, што обећах давно:   Срма-пае. Ти мп онда рече: „Донеси мн мно   Срма-пас“. А ја сам ти руком тада омерпо   Вити стас. Па гле откуд, сада, те је гаирок јако   Срма-пас? — Хеј, х е ј!  —  јекпу Шаћир, трже ку-   буру пза паса п опалп у таван. Џппнћ п остале   аге, тако псто раздраганп севдалпнком. потргоше   кубурњаке, па почеше после сваке строа>е ме-   татп. Пуцањ се разлеже далеко, а соба се на-   пупп пушчанпм дпмом, те нзгледаше као да су   се густп, белп облацп кроз тавап сурвалп. На пуцањ агппскпх ппштоња одазва се   пз трема прасак момачкпх кубурњака. Мекп   звуцн шаркпје губплп су се у овој иуцњавп,   и само што је покаткад внсокн глас севдалпје   певача падмашавао усклпке полупнјапих ага п   њпховпх момака. Хаџи-Ђера се склопио у  своју ћелију, иа,   докле је весеље беснело, није се мицао никуда. У неко доба Шаћпр-агп иаде на ум, да   потражп калуђере. Калуђер законоша дође. — А камо пгумапа ? Ђе се он забпо ? — У селује, честитп ага; разболеласе нека   старпца, па је отпшао да чпта молитву. — Ех пекн, ако јој пе помогне влашка молн-   тва, иомоћп ће мотика! А кад већ њега пнје,   добар си нам н тн. Деде, Су.но, посвнрај онако   ситпо, шумадијскп! Хеј, момцн, амодете, да но-   играте! Баш сам се ужелео да впднм, како   калуђерп пграју. Рецн, јагн.е моје, што л’  је танак тако   Вити стас? „Ах, за тобом, драги, тужила сам ваздан,   Сваки час, Па од туге силне свенуо је и сам   Вити стас“. Калуђер се збуон. —  Јамп, Шаћнру, куд тн то паде на па-   м ет!  —  заемеја се Џинпћ. —  Јбк, днна мп !  Мора попграти, па макар   се што деснло!  — узвикпу полуппјанп Шаћпр,   коме се допаде ова мнсао, да гледа калуђера   како попграва. —  Не, ага, молим тп с е !  Куд ћу после од   срамоте? —  одговорн калуђер, ставп обе шаке   на прса, па се покорно поклонн. —  Нама за-   брањује закоп. — Дур, бре, крмку, какав закон!  Оно што   Шаћпр нареди то ти је закон, — узвпкну Рамо. Суља стаде пред калуђера п ноче уде-   шаватп на шаркпјп снтно коло. Неколпко Ту-   рака дохвати калуђера п десно н лево, па га но   такту мелодије стаде вући то амо то тамо. — Играј, де! —  впкну Шаћнр. — Немој, ага, —  молим тн се! —  впкну   калуђер н стаде се одуннратн. —  Сптпо, — викну Шаћнр, — плп ћу   тп сад! —  И метпу руку на пиштољ. Калуђер немаде куд, него ноче ноцункп-   вати. Прплика калуђера с големом брадом п ду-   гом мантнјом како поцупкује толнко развеселп   ппјане аге, да се зацеппше од смеха. —  Свнрај, Суљо. свпрај! —  Ситно, нопе, сптно!  —  узвнкује Ша-   ћир, па се од сплна смеха ухватно обема ру-   кама за трбух. А коло Турака с калуђером скакало је   као махвнто. Док су се остале аге смејале,   Шаћпр је већ пао на узпако п, машућп рукама   на Суљу да престане, загушен смехом викаоје: —  Доста. Суљо, амапа тп !  Доста, ћоеће,   прснућу од смпјеха! II Суљо застаде. Као утучен стајао је ка-   луђер насред собе. Крупне грашке зноја ро-   нпле су се с чела, а срамота, што је усред овога   смеха осећаше, толпко га збунпла, да се нпје   нп помпцао с места. Само је стајао тако п   гледао у под. — А што сп се застидео к'о влашка не-   веста? —  узвикну Рамо кроза смех — Е, баш   су смешне те мантпје! Хајде, кале, ево тп ра-   кије, пнј! Калуђер хтеде да умакне, али Рамо, пово-   дећп се, дохвати га за главу и прннесе му   устима впнску чашу, иуну нреиеченпде. —  Зипи, влаше!  Т ако!  Све, све ! Калуђер се стресе, иа, док су се сви сме- јали на Рамову шалу, нобеже у  мрак. Граја п весеље још је но мало трајало,   али силна ракија, што су је испили, чиннла је   своје, и, мало по мало, весеље је бнвалосве тшпе   и тише, докле се све пе ућута. Шаркија умуче,   граја занеме, а место свега поче се разлегати   из гостпнске собе и трема одмерепо хркање. Тамна ноноћ полегла је с густим обла-   цпма, а студенп ветрић ииркао је озго с пла- нппа. Тпшнна овлада свуда п сад се већ нпје   нпшта впше чуло, осем хрзања коња п лупа   коипта, што је нз ахара покаткад јекнула. * Докле су Турцп спавалп, Хаџп-Тера је   седео за столом у својој ћелпјп брижан п за-   мншљен. Мпслп су му се врзле око данашњпх до-   живљаја. Нп осталн данн. што нх је у  послед-   њнм годппама дожпвљавао, нпсу се, Бог зна   колико, разликовалп од овога, па ипак данашње   јутро, а нарочито вечер, која му донесе једног од   пајбешњнх руднпчкпх Турака, изгледала му је   тако дуга н песносна, да му се чннпло, е неће   пикако нн свапутп. Ма да је зпао да се чоба-   нпн неће ио овоме времену вратпти до зоре,   пего ће запоћнтн ма у чијој појати, ипак је   нестрнељиво ослушкпвао свакп шум, што бн   се око врата чуо. У два трн маха прнчнннло   бп му се да чује иритајено корачање, а сад би   опет чуо како нешто око врата клопара. Међу-   тпм, узнемпрепе мнслн летеле су то амо то тамо.   Снлно се планшо, да Турцнпе бану у Днћ, пре   него ли Гагнћн уклоне пз куће чељад, а наро-   чнто Смил.у. своју сестру, девојче од нетнаест   до шеснаест година. То девојче, које је оп   крстио, одрасло је, тако рећн, на његову ко-   лепу, и он га је толнко заволео, да му се пе-   жност ностепено иретворнла у очннску љубав, те   је о н.ојзн почео мислпти као о нечему, чега се пе   бп могао одрећн пикада. Смнља се научила на ову нежност, па га је п сама волела, у  толпко   впгае што очпнске мплостп није нп зазнала   честпто. II то дете, што је расло на љегове очп,   прометнуло се сада у  дпвпо девојче. Танко-   струка н жива иокрета, пмала је смеђе курјуке   и грахорасте очн, пад којпма су се извнјале танке   обрве. Под краткнм непрнметно узднгпутим носп-   ћем румене се мале иуначке усннце, мало раскло-   п.кене, псиод чнјег руменила провирују као   снег белп п сптнн зуби, што је врло леио до-   лпковало жаркастоме њезпну лпцу. Израз лпца   и очпју пмао је па себи нечег веселог, као да   се овог часа зауставпла од детнњскога смеха. Нпје чудо. дакле, што је ово девојче за-   макло за око момцима пз околннх села, па и   самом Шаћнру, који је угледа нрвп иут ире   пеколпко ведеља, када је пролазио кроз Днћ. Оп   н Рамо враћали су се једног дана на Рудннк,   па таман да мнну иоред Гагићеве куће, кад   угледаше како прође мнмо њпх девојче с те-   стијом воде. Свежина, што је бнла из целе ове   појаве, занесе јахаче и опн је  зауставпше. Стаип, цуро! — викиу Шаћнр. — Дај-   дер да се напнјем. Смнља оборн очп земљи, па им устрашено   ириђе и пружи тестију. — А чнја си, лијепа цурнце? — заппта   Шаћир и враголасто намигну. Девојка поцрвене до упшју, на заетнђено   окрсте лице па страну. —  Ама, чу лп, што пптам? —  поновп   Шаћпр. —  Гагпћева, —  одговорн Сми.Ба. — Аха, Гагнћева! А што еи порумеппла   тако? Девојка да утоне у земљу. Под ногама јој је   чпсто горело. Најзад, кад опазн да Турчнн само   држп тестнју и не нпје, она се унезверп. — Пусти ме, ага, посао ме чека. —  Јами посао, јагље! Зар није л.евше овако? Девојче улучи згодну прилпку, протрча пз- мећу оба коњанпка п поче бегатн. Шаћпр оста   с пуном тестпјом у рукама. На кућнпм вратпма пзиђоше оба Гагића.   Шаћнр викну једнога. — Узмп ону тестпју. А што је, море она   цура тако страшљива, те побеже, кад је заип-   тах за име? —  Опростн, ага, — одговори Јован, коме   поглед севаше мрко, — дете је још, па нпје свп-   кла па разговоре. — Е, е, нека је само жпва н здрава! —   одговорн Шаћнр, додавшп му тестнју, на за тпм   ободе коња н у касу замаче за један брежул.ак. —  Шта велпш, Рамо, ха? —  уппта Ша-   ћпр, кад нзмакоше иодаље. —  Нека мн се шејтап у браду попљује,   ако она два крмка не би учинпла неко зло, да   смо се још мало задржалп. — Море, не ннтам те за то. Свест ми мр-   че, када је угледах 'наку. Болан Рамо, мп на Рудннку, а ’наки цвпјет нунп под самијем Ру-   днпком. па да га нпко од нас пе опазп! — Тако је, бива!  — одговорп Рамо. —   Лпјепо казује песма: најљепши цвпјет сакрнвен   је у трњу; гледага га, а не смијеш га узабрати.   Цвпјет мпрп и велп: „Узберп ме“. — И ја ћу га узбратн, турске ми вјере!   —  одазва се Шаћнр. — Алах нпје нампјенпо,   ен' онај бпва, да паки цвпјет увехне у  блату.   А крмцп к’о крмцп, бнло их је и љућих, па   нп један не смједе нп зуба помолити. Од тога сусрета Шаћнр није имао мира.   Дан пз дан губпо је расположење, а што је   впше мпслпо о ономе сусрету, све г а је  већма   вукло, да се ма како састане са Смпљом. И, за   дпвно чудо, о овоме девојчету пије нпједаред   поменуо своме иобратнму Салп-агп, ма да му   то не беше ирвппа, да се занесе за иоле угле-   днпјом девојком плн невестом. Једнога дана руии с петорпцом Турака у   кућу Гагића. Гагнћ пзађе нред њпх, примн нх   п уведе у кућу. Они се разузурпше око про-   страног огњишта, пад којим је внсно о вери-   гама котао с водом. Жена старијег Гагпћа. више   увела него ли у  годннама, поче им припремати   за ручак, а Гагпћ им прислуживаше ракију. А ђе су ти чељад? — заиита Шаћпр,   коме већ поче бпватп незгодно око срца, што   још не виде опу, радп које је и сишао с Гу-   дппка. —  У Ваљеву, честитп ага!  — одговори   Гагић, —  послао сам пх с мајком стрицу. — Па хоће лп се вратптп? —  Остаће до пролећа. А п шта Ке овде?   Тамо су пх се впше зажелелп. Шаћнра стеже у грудпма: дође му да по-   тргне кубуру п да је саспе у грудп Гагпћу.   После ручка дпже се са осталпм Турцпма п   одјаха на Рудник. још суморнпјп него лп што   је отуда спшао. Фочпћев иозпв на састанак чпсто га је обра-   довао. Том ће је прилпком бар наћп тамо, а по-   сле ће већ гледатн, како да је домамп. Алп   Гагпћи су га слагалп. Девојка је бпла п тога дана   п после у селу, у кућп једнога нрпјатеља, где   су је сакрнлп. 0  свему томе зпао је п Хаџн-Тера, на је   зато н послао чобанпна у Дпћ, јер се домп-   шљао, да Шаћир, онако преварен, неће ироћп   кроз Дпћ, а да са евојим људпма не упадне у   кућу Гагића, а нарочпго сада, кад се на Га-   гића још сумња. да је нзвршно оно убпство. И све ово ннје му давало да склонн ока.   У мпслнма, што су се једпа за другом испре-   дале, чисто је гледао гомнлу уздивљалпх Ту-   рака, како улећу у  кућу, везују мушкарце, а   девојку бацају на коња и одлећу с њом у врх   иланине, у  оиу црну тврђаву, где ће девојка од сра-   моте н стнда иресвпснутп. Ова номпсао узмутн   му душу, у грлу га ноче гушпти и он скочп   са седпшта. —  Боже, Боже, зашто пас оставп? Шта   смо ти сагрешилп, да нас тако каштпгујеш? —  узвикну загушенпм гласом п ноче утпратп   сузе које капаху. II нпкога нема којп бп био   кадар да разметне опо разбојнпчко гнездо, да   убпје ова два руднпчка крвника, којп п.вују   на крст п образ сиротог народа! Т.ако узрујан стајао је насред ћелпје као   скамењена прплпка, па је псколаченнм очпма   гледао у незнан. Срамота, која се може дого-   дптп Смилш, ирпковала му мпсао н намет, па   пх пнје покретала дање. Тако је стајао неко   време, на тек одједаред прену. Учпппло му се,   као да се неко докрада његовим вратнма. Он   се прптаја. И збил.а, сад је јасно чуо шум пе-   чпјег хода. Брзо утулп свећу, иа онда у мраку   ошкрпну врата п загледа напоље. Тамо је полегла густа иомрчина, па, тек   кад му се очп навикоше, оназп како поред ма-   настнра промаче некаква сен. Хаџи-Ђера от-   шкрннујошмало, таман толпко да прође, на онда   стаде уза зпд. Сенка, што је угледа мало час,   појави се наново. У колико је могао оприлнчнти   нрема белинн снега, која се одвајала од таме,   учппи му се да впди неког човека. — Ко је?  — уппта полугласно. Сенка се иримидаше. — Ко је ? —  Пст! — одговорн сенка. —  Ја сам,   хаџи-духовниче. —  Ко си ти? — Лазар Степојев, — одазва се прилнка. — Па ј н т о  не улазпш? —  За путом сам, пдем у Ваљево, —  од-   говорп онај, —  па допадох тебп, да тп кажем. —  Шта ? —  Ко је убио Мплоја... Хаџп-Ђера задрхта. Сад ће бар дознатп   оно, гато га је као тајпа мучпло. —  Човече, откуда то знага? —  Впдео сам. —  Ко га уби? —  Ено га где спава у соби. Убио га је   ага Џиннћ. Оп? —  учпнп хаџи-Ђера, па чисто за-  цнп.Ђен разрогачн очн на Степојевнћа. —  Јесте, он, хаџп-духовнпче!  —  одговорн   овај. —  И то је на његов миг урадпо онај Суња. —  Загато, ио Богу? Та Рупић живн са   агом Џннпћем већ пе може боже. — Е, то ти пе умем рећи. Што знадох,   казах ти, а тп већ урадп. како те Бог паучн.   Велнмо, мудрпји си п наметнпјн од све нахпје,   а н леио се жнвига са свима, гато се крсте, па   можега рећн Рупићу, нека пе грегап дугае о   другога. Ја већ пе м огу!  Пријате.Ђп смо с Гагн-   ћима, па ће рећн, догаао кастиле да се мнри. После овога прпђе хаџпјпној руцп, цслпва   је н замолн благослов, иа га неста у мраку. — Чудиа посла!  — помпслн Ђера, па се   врати у ћелнју. У колпко му је лакнуло у дугап,   што се и овако уверио, да је Гагпћ нстппу казао,   у толико му ствар иоче бнвагн јога чудноватпја.   Откако се учннн крвна завада, кућа Станковнћа ј лепо је живела еа агом Џинићем. Ага је често од-   лазпо к њнма, а Руипћ ннје нпкада прошао иоред   хана, а да пе свратн агп. Па онда Милан је у очп   саме смртн бпо у аге Џнннћа, а овај га ипак убио! Свакако па какву личну омразу нпје се   могло нн мислитп, а још маље на то, што су   Стаиковпћи пемпрна духа, те да Турцп од љпх   зазпру. Мањ ако није гу мржња на глас куће,   којп је и сада стајао. Кроз ћелијско решме беласкала се мутна   еветлост зорпна. Тамна поћ све се више кло-   нпла заиаду п мало по мало па се кроз расти-   њену таму почеше разазнаватп огромна плећа   натуштенога Рудника, што се наднео пзнад   осталнх плашша, увио чело у тмасте облаке и   суморно гледа према себп у п.тећатп Медведник. —  Хазурала! Саб.а! —  узвикну из трема   један Турчнн. Свн пођннаше п крај ватре, која се на-   ново разгоре, узеше авдес, па онда прииадоше   на колена и, окренути лицем Меки, стадоше   клањатп селам суицу које изгрева. Кад се оиремише, нрнхватише се јелом н ио-   сркаше к а« 1*у, одоше у  ахаре, изведоше хатове,   иа их почеше седлати. Хаџи-Ђера је за то време   ушао у  собу агама, да пм назове добројутро,   а манастирскн слуга поче прислужпвати ракију   и кафу. Још бунован од ноћашњег пића, Шаћир је   само ћутао, сркао каФу, пуштајућн густе днмове из распаљена чпбука, п замишљено гледао преда   се. Кад Суља уђе и јавп да су коњп спремнп,   пестрпељнво скочп п прнгрте црвепн ћурак. — Е, врнјеме је, бпва, ваља нам пћп. — Ама иоседп још, добар човече, стпћп   ћ еш !  —  заустављаше га ага Џпнпћ. —  Наспб олсун (нека се пзврши судба!),   Џппнћу! Лако је тебп, еп’  онај бпва, кућа тп   је ту, нод посом, а ми, борме, морамо прво у   Дпћ, да нотражпмо тога злнковца, тога харам-   заде (проклетог спна), што убпја мирне худе п   пл.ује нам у браду, те да нам не умакпе, па тек   опдакара на Руднпк. Хаџи-Ђери се стеже у  грудпма, кад зачу   овај одговор. Турцп појахаше хатове, рекоше   нгумапу збогом и откасаше пут села. Тек кад се и последњп Турчпп пзгуби   за лесковом честом на савпјутку друма. пот-   мулн звуцп манастпрскога клепала почеше од-   јекиватп и сетннм гласом напомпњатп православ-   номе народу Јутрењу. Хаџи-Ђера сепобожно прекрстп, благословп   калућера законошу, који у томе часу дође п   метаннса пред њим, па заједно ућоше у пркву,   у којој већ трептнјаше ужежено кандиоце пред   царскпм двернма. 4. Мутно око зорнпо бнстрп се по мало, а   оштар поветарац с Рудннка распирује сињн вео.   којн закрнва небо. На нстоку пзбпја јасна ве- дрпна, а одмах за њом грану прва супчева   светлост над оспежеппм врховима густпх хра-   стових шума, што покрпвају горе п подгорја Ру-   днпка. Бујна се светлост разлп ио горским спе-   говпма, којп као усталасано сребрнасто море   трепере прам сунчеве светлостн. Као горостасп   уздпжу се над узбуркапом гужвом снежнпх гора   Рудппк с велпкпм п малпм Штурцем. око чпјих   се глава још сабпјају задпмљени облацн, кроз   које овда онда пробпјају сунчевп зрацп, те оба-   сјавају суморне куле руднпчке тврђавпце п го-   ровитп Медведнпк, којп, на западној страпн Ру-   дпика, мрачан п суморан, још дрема у густој   магли, што се с његове простране грбпне днмп,   колута, повнја и ваља то амо то тамо, па се   пајзад уздиже п губп у  впсокпм облацнма, што   се над њнм као растркано стадо распп.љу. И сва ова усталасана околина блештп у   сребрној светлостп. Над њом се стпре лазурно   плавило, у које не може око погледатп, а да не   засепп пред блеском сунчеве светлости, која се   разлнва свуда: по пебу, по горама, спежнпм   долинама п огромппм лавннама, што се пад стр-   менима као ледене тврђаве надиосе, докле се не   опуче и као впхар сурвају у  долпну. У Моравцима је све ожпвело н врн око хапа.   Ага Џиппћ иозвао дома^нпе и ваређује хајку   на вукове, којп су се ове знме тако снлпо на-   множнли, да је настала опаспост и за сама села,   а о друмовима и страпнутнцама да се н не спомепе. Разуме се, да сељацп ппсу имали оружја,   а којп га је пмао, морао га је скрпвати псиред   турскпх очију, пзузпмајућп обор-кпезова, њпхо-   вих пратплаца п онпх сењака, који иоспше че-   ленке. А челенку је могао носити само онај,   којп је бар једпога хајдука убно п главу му   Турцнма предао. Такву главу Турцп бн пабплп   па впсоку мотку, пставнлп је па највндпнје место   у чаршпјн. на бн ту стајала све дотле, докле   је до костпју не раскљују јата гаврапова, што   туда облећу. Алп таквнх је бпло врло мало. На овпм хајкама дешавало се по којп пут   да Турцн пабасају н па хајдучке зпмовнпке. па.   уграбе лп хајдукову главу, опда су се враћалп   певајућп п мећућп пз пушака, а хајдучку главу,   иабпјепу па мотки, ноказпвалп су селпма, кроз   која пролазе, те да тнме предоче рајп, како   нролазе онп што се одупнру Турцнма. Али и   то се дешавало врло ретко, јер су рођацн и   нрнјател.н хајдучкн нзраније опомнњалн хајдуке   о хајкама, а овн су се опда склањали подал.е   и па склопптија места. Прнјател.н и родбппа Станковпћа, којп су   јуче нспратпли покојпнка у гроб, нзашлн су   јутрос на иојутарје. па, иосле баба-Апћнпа и   Стапојкнна оплача н заневке, одоше под мана-   стнреку стреху, где је свака породнца већ ирн-   иремила што је допела за подушје. Алн онн су   све ово па брзу руку свршавалп, те да пе   одоцпе па Џинићеву заповест. После свршепа   иодушја људн иохпташе хану, а Рупнћ с Мп- лојем, Анђом, Стаиојком н неколпко жена пз   најблпже родбппе вратнше се у еело. У вајату, где је лежао покојпик, горука   приелужено капднло, а украј њега стоји пуна   чаша випа н шака пшеиична зрна. То ће ста-   јатп тамо трн дана и трп поћи, као поиуда душн,   која за то време облеће око некадањег стапишта. —  0 , Мплоје! —  Чујем. ујаче! —  Хоћеш ли п тн са миом? —  Куда? До хана. Субаша ми је норучпо да до-   ђем. Вели, пма нешто да разговорпмо. —  А шта ли то ? —  Бој се, бпће због опог крвника. —  Нека, ујаче, отнди тн ;  ја не марнм тамо. —  То тп се баш н чуднм. Клоппш се човека,   а он нам је већп пријатех, него лн по којп   крштенн. —  Тек Турчнн је п он, па... Руиић одмахпу иестрпењиво. — Твоја воља!  А тп бар отпадпп до кума-   Мратпћа н Станојла Милетина, на пм реци, нека   и они снђу доле до хана. — Добро, ујаче. Мнлоје га ненратп до вратннца, а кад овај   замаче иодалеко, брзо се окрете, уђе у вајат,   прпиаса сплаје, узе свој п братовњев кубурњак,   па их турп између лнстова, којпма пх покрн   тако, да су једва јабуке извиривале. Докле је ово радио, његова се мајка дигла   пзмеђу жена, које сеђаху у кућп око ватре,   ушла у вајат и гледала шта чппп. Мплоје ее окрете   вратпма, да изађе. —  Куда ћеш с тпм, Мпле? —  Па тако, пајо, тек нека се нађу. Рек'о   ујо, да одем куму, да га позовем. —  А ово оружје? Милоје погледа у  страну. — Јаох, Мплоје, зар п тп да ме уцвелпш?!   Не чппп зпјана, не убпјај мајке! — јекну ста-   рнца, па, загрлпвшп га п држећп му главу на   својим недрима, поче прпгушено јецатп. Мплоје је осећао њезппе сузе, како му   капљу по лпцу. Он полако пзвп главу пз њезпна   загрљаја. —  Шта тп је, пајо, за Бога? Ја ћу само   до кума. —  Оставп оружје. —  Зашто, најо? Зар као брата, без оружја? —  Ух тешко мепн, спњој кукавпцп!  —   хукну мајка и обореном главом спустн се па   пространп кревет. Мплоје је остави, пзпђе у   кућу, а одатле папоље, и пе обзпрућп се на жене   п снаху, која седи рушна пзмеђу овпх п тпхо   парпче. Неирестапа туга и јецање, што га у свакоме   кутпћу чује, стаде му толпко тешко, да впше   не мога издржатн. Помахнптао бп, дајога који   часак остане у кућп. Желео је да се ма где   уклонп, далеко од села н свега што му напо- мпње, да је ту јуче његов брат ходпо жпв п   здрав, а сад га нема. Па онда осећао је да бп   му самоћа тако годила. Разговорн о покојппку   п мајчпно уздпсање само му расконаваху још   дубље свежу рапу. Брзпм корацпма пзмпцао је сеоском страном,   докле не стпже до обале .Ђпгу. Н етто мало   равнп, стпњене пзмеђу шумовптпх гора, крн-   вудало је овуда, а кроз њу је шумпо плашш-   скн Ђпг. Неколпко јадпка оборнло украј обале   тужно грање, по коме се наслагао снег, иа треперп   као сребро прам сунчеве светлостп. Он иромаче   пзмеђу њпх,- прегазн бродове н зађе у мечју   леску, која је у  густнм честарнма туда бујала.   На овом месту сучељавају се атарп морава-   чки п дићкн. а ту се састају н два пута из оба   села, па отуда као једап ударају на нсток,   Руднику. Што се Мплоје впше блпжпо овоме путу,   све му је јаче куцало у грудима. Још стоти-   нак корачаја, па ће напћп на место, где су   сељацп нашлн његова брата. На срцу му се   стужи, а жудња да што пре осветп крв поче   још већма пламтети. Поглед му је  страшпо   севао, те овај впсокндеветпаестогодпшњн младнћ,   оштрпм црта.ма лнца п стипутим успама, које   још не огарише пауснице, пзгледаше еајастреба,   којп ће као стрела супути па жртву. Туга,   што га је до мало час морила, ншчезе пред   новим осећајем као магла с Медведника, и он   сада нпје осећао нп бол, пн сузе, ни јаде, већ једно једпно: да се што ире сукоби са оба Га-   гића, те да пх обојпцу на оном месту смождп. II иомпсао па ово еве га је вшпе палпла.   Ј мпслнма је већ гледао своје жртве, како у   рођеној крвп пздпшу, п елушао запевку њпхове   чељадп. а то му је тако годило. _3а твоју   душу. бато.к‘  узвпкпу п руком стпсну јабуку   па кубурњаку. Лако узбуд.Ђив духстрасноје пламтеоснлп-   ном младпћске бујностп, која не познаје граппца   п пе разбпра, где јој се ва.ва зауставпти. него   се без околншења упушта у најсмелпја поду-   зећа. Он је пмао само једпо пред очнма, а то   је, да му вања брата светптн и мрзетп Гагпће   горе п од сампх Турака. Помпсао. да ће ага Џп-   ннћ на тужбу ујакову еам ухватптп Гагпћа.   бадпти га у тамнпцу, па онда позватп њих, да   му ппју самртну. бпла м у је  непрпјатна. Зашто   да се другп меша у његов посао. зашто да он   сам својом руком пе осветп брата. Мплоје је долазно међу отресетпје вршњаке   у  своме крају. Бпстре зејтпњасте очн п сав   пзраз лпца ноказнвалн су плахост н ноуздање,   које, п ако пе сенчн до пзраза пасртл.нвостп.   ииак напомпње па дух нешто слпчан једва за-   узданом хату, који гризе жвале, трза уздама.   немирно кона земњу п чека само да му госпо-   дар попусти узде. па да као стрела јурпе. не   питајућп где ће се зауставпти. ЈБегова покојпа браћа нмала су такођер   понешто ове паравп: алн, ппак. дугом навнком. да покажу гато впше уздржљпвостп п покор-   ностп иред Турцима. којп не трпе да внде у  раје   слободнијег пзраза, најпосле су п нарав толпко   омекгаалн, да се нпеу пн мало разлпковалп од   осталпх сељапа, којп су већ савплп покорпе вра-   тове п мпрно споснлп јарам што пх прптезагае.   Алп Мплојеву нарав бнло је тешко обуздатп.   Ма да је, као и остала браћа, ноштовао свога   ујака, којп пм је место оца остао, ппак нпје   марио, гато овај са агом Џнпићем и осталпм Тур-   цпма онолпко прпјател>ује. То му је нзгледало   да не долпкује кућп Станковпћа, пз које је   пре сто годипа. само у једној бнтцп, под кулом   Еитковића и у Вагаеву, пало петоро браће, о   чијој јуначкој смртп и данас гуслају слепи гу-   сларп ио манастирскпм славама п сајмовнма. Мр-   зео је Турке, иа му се чпнило, кад бп н нај-   маље омекшао, да пе бп впгае смео нп иристу-   пити гуслама, ни чутп једпога звука о сво-   јлм дедовпма. Зато је увек радо ослугакпвао све,   што бн се па састаицпма прнчало о хајдучкнм де-   лима, а парочито о Станку харамбаиш у Ви-   дојевпци п браћи Недпћнма у Церу. На неко-   лнко месеца ире овога догађаја умало гато се   пе одметну у  Неднћа дружппу. А то је било иосле Петрова дне. Његов   рођак, Марко Радовановнћ пз Војковаца, пснро-   сио девојку у Моравцима, обележио је и заказао   дан, кад ће по невесту. На неколико дана ире   сватова позове ага Џиннћ девојачког оца, па   му иареди да девојку пошалга Сали-агн па Ру- дник, алн да се за жнву главу не усудн, да то   не учпнп још пре сватова. Отац се врати кућп,   па како је знао шта га очекује, ако не по-   слуша, покорп се овој заповести. каже женп,   и ова се почне спрематп, да за којп дап од-   веде кћер Салп-агп. Мплоје, кога је Марко узео   за девера, дозна још пстога дана за ово, те   брзо оде у  Војковац, нађе Марка н испрпча   му све. Марко се наоружа, дпгне на Рудник.   алн под самим Руднпком напђе на Салп-агу,   како се распојаспо па теФерпчу п око њега не-   колико кметова, те гледају у коло, што се ио   ливадн извнло. Марко бану онако оружан пред агу, па,   пе пазвавшн нн Бога, метну шаку на кубур-   њак п кресну: —  Је си ли ти, честптп ага, наредио, да моја   вођевнна дође најпре к теби, па тек онда к менп? Пзнепадпн упад паоружана човека, коме   поглед хајдучкп севаше, упланш агу. Кметовп.   забезекнутн оволнком дрскошћу једпога момка.   чнсто се скамепплп, иа само очекују шта ће се   деснтп. Баш у томе часу не беше нпкога од   Турака око аге: свн су се бпли разпшлп ио лп-   вадн око кола н девојака. Плаховитн ноглед Марков, којп као муња   севаше на агу, ледпу га у душу. Хајде, прођн се, човече!  —  одговорп   Салн-ага. — Нисам. II да мп је иоклањаш, не   бпх је иримно, како тп очи севају. Марко крвнпчкп погледа још једаред у   Салн-агу, па онда замаче у гору. Још истога дапа упаде у  Моравце, изведе   вођевпну п венча је у манастпру. Салп-ага је  на-   редно после да га ухвате, алп оп склонн жену. а   сам се одметну у Недпћеву дружину. Овај догађај, којп се од уста доустараз-   носпо п велпчао међу сељацима, толпко је рас-   пално Мплоја, да умало п сам пе оде за Мар-   ком. Нн ујакове претње ни братовљеве молбе   нпсу га могле задржати. Тек на сузе п запевку   мајчпну смпрп се п обећа да неће отпћп. Алп, ево, наста час, у  коме га нп мајчпн   плач нп преклпњање не бп одвратнли од крвп.   Шта бп дао, само да се докопа главе макар   једнога Гагпћа, да је одфпкари п остави гавра-   нима баш на овоме месту, где сад стојп, а на   коме је нре два дана лежало тело његова брата. Из овога премпшл>ања пробудн га коњскн   топот. Он се обазре п угледа два коњанпка   како касају њему. Брзо замаче у честу, па отуда   стаде посматратн. Отуд, са стране Днћа н Мо-   раваца, јашу два Турчпна у белим саруцима.   Један измакао мало упапред, обуздава коња да   не журп, п чешће се обазпре за другим, а другн   пзгледаше као да се на коњу бочп с неким, што   се пз све снаге отпма. Мплрје познаде Суљу и   Рама. Коње су обукли у нену, а Рамо чврсто   држп уза се женску прилпку, која се прађака   и отпма. Рамов коњ често уиропннце поскакује,   осећајућп ударце, а Рамо га днзгнннма нрптеже. — Нуто, цуро, нуто!  — узвнкну Рамо   прптпскујући девојку. Милоја нолп чудпа ватра. Учнпп му се   срамота. да, овако оружан, пропусгп Турчппа   да однесе девојку, која нема моћп да се отме.   Суља промаче тпк самога честара. Јога пеко-   лпко корачаји, па ће п Рамо с девојком. Милоју   се смрче нред очпма, па. н незнајућп гата чинп,   потеже кубурњак п впкну сплпо: —  Стапп, Турчпне! Громовпт прасак проломи се кроз узппу п   одјекпу по горама, а густ дпм покрн гаипражје   и њега. Сад нпје впгие ништа впдео оспм Су.ве,   којн у часку зауставп коња н скреса кубурњак   у дпм. Неколпко сптнпх гранчпца иосуше га   по главп; оп трже п другп пиштоњ, пспали на   Суљу, а Турчип, па овај другп пуцањ, ободе   коња п у трку замаче пут Рудника. Мнлоју   бегае као да је ппјан, —  тако му је бубњало   п тутњало у главп, па. докле се густ дпм вукао   по спегу, он је, сакрпвен у честару, пупио   ппштоље. — Ама гата лп је с Рамом? Ето, Суљу   сам впдео где замаче!  — номпслп п нзвнрп пз   шппрага. Тамо у странп угледа оседлапа коња, како   стојн па једпоме месту и хрже, а мало подаље   лежп нзваљен Турчнн. а норед њега опа девојка.   Не мпчу се пп Турчнп нп девојка. Милоје се обазре па све стране, на кад   се уверн да нема ппкога. прптрча Турчппу. Пз   грудн н пз уста Турчинових лоппла је крв п   јасним румепнлом багрила снег. Чудпо осећање обујми га свега, кад му дође помпсао, д а је о п ,   својом руком, убпо овога. То је првп хитац п   гле како не промаши. Девојка лежи у снегу. Од борбе п отпмаља   одело јој јс подерапо п у переду. Овде опде   провпрују нупачка рамена, а из подераиа ру7 -   кава леса бела рука. Оп се саже н ножпћем   исече узе, којпма јој беху руке везане. На по-   тпљку папппа рану п косу влажпу од крвп, али   та рапа ппје бпла велпка ;  пзледа као да јој је   на једноме месту кожа окрзнута. —  Чпја ли је?  —  помпслп и мало је по-   дпже, да јој лице угледа. — Смиља! — впкну п памрштепо етукну   назад. Збуњеп, као крпвац кад га ухвате па делу,   стајао је п иесвесно бленуо у ово лепо лпце,   које н у несвестн беше тако свеже и насмејано.   Та он је пзбавно сестру свога крвннка !  Убио   Турчппа, и радп кога? Брзо се окрете и иође,   да се што пре уклопп, алн. иосле пеколико ко-   рака, заста. Учпни му се срамота, да оставп у   спегу онеевесло девојче, које је мало час пз-   бавпо, а сад га напушта, да се смрзне, да га   вуцн прождеру. Вратн се и паже се над ово лепо   лнце, па га дуго и замшпљено посматраше. —  Ш тета!  — прошапута. —  Како је   паочита! И без пкаквога размпшл.аља клече, иодшке   јој главу н ноче спегом трљатп рапнцу на по-   тиљку. Извадп пз уста јаглук п ириже ухо, да   чује дише ли. У облпжњем шумарку чу се лавеж. Њему   севну помисао, да га може когод затећп на овоме   месту н познатп, па онда ироказатн Турцпма.   А да се онет уклонп п сакрије у честар, бпло   је већ доцкап. Он се хптро дпже, трже кубур-   њак иза паса и тако очекпваше. Два огромна   космата пса, као вуцп, пзлетеше пз леске, поле-   теше с лавежом наиред, па, кад угледаше Мплоја   н лешеве, подпгоше њушке у  вис п стадоше   вучке завнјатп. Из честара пзбн човек, викну   на псе, па, кад угледа Мплоја крај лешпне, нрп-   скочн у  неколпко скокова. То је бпо манастпр-   скп чобанпн. —  Шта је  ово, Мплоје? — Ето, убпх! Чобанип се наднесе пад убпјенпм. —  Ама зар Рама? — Ја! — Па сада? — заинта оп п стаде га гле-   дати радознало. —  Не знам, вала!  Неки ме бес ухватп, а   пнсам знао да је ова. — Је лп жнва? —  Днше. —  Па ово је, бој се, Смиња! Милоје не одговорн, само је мрко гледао   у страну. —  Ех, спрото девојче! —  рече чобанпн.   — Хајде да је однесемо у манастнр. —  Ето ти је, вала, иа је носп куд знаш,   а ја нећу! —  Не могу сам, — одговорн младнћ. — А   ваљада нећеш да оставпмо крштену душу, да је   вудп раздиру. —  Па, учпнп како знаш!  — одговорп Мп-   лоје, којп, збуњен свпм овнм што се око њега   догаћа, нпје впше умео нп мпслптп пп владатп   собом. Сад се предао потпуно вољп јачега. —  Дедер, помозп мп да начппимо лесу ! —  рече чобаппн. Па онда уђоше у  леску, на-   секоше ножевпма грања п прућа. удесише како   се могло, па положпше онесвесло девојче. — Ех, да богата оружја у  ове Туркешање! — узвпкну чобанпн, кад положпше девојку. —   Шта велпш, Мплоје, да поделпмо? —  Узмп, вала, све! —  Зар? —  рече чобанпн и извуче дпвна   два сребрњака п срмом пзвезен јатагап, па пх   задену за нојас. — Зпаш лп тп, Милоје, да   сам једнако меркао, како да дођем до ору-   жја, па одмах да се одмећем. За који дап чу-   ћеш већ, како Дамњап Кутпшанац хајдукује. После овога одвукоше Турчпна дубоко у   честар. Дамљан одаламп штапом коња, те овај   нолете Руднику. За тим подпгоше лесу, пођоше   донекле обалом, иа се опда пзгубише у густој   шумн, којом се могло све до манастнра отпћи. 5. Док се ово догађало на Љпгу, у Дпћу се   разлегао јаук и кукање. Гагпћева кућа постала   је згаршите, око кога облеће Гагићева мати. буса се у грудп п лелече. До мало час кућа   као око, а сад пп куће пи кућпшта, ии спиа   ни кћерн. Њеиа снаха, жена Ннколнпа, плаче с   љом заједпо. Јад је већ толнко пзбезумпо ста-   рпду, да је једанпут хтела да скочн у ватру   што је догоревала, алп је задржаше сељаци,   којн се после Рамова раетеривања наеово пс-   куннше. —  Е, ово се не може внше трпетн! —  уз-   дахпу Стеван Јевтић, ујак Гагпћев. — Морав-   чанп ће иас ископати. —  Нису нам Турцп криви. Код њпх пас   онн облажу н оиај нроклети Рупнћ, што седп   уз колено агн Џинпћу, на овај верује, како му   он дблаже. —  Зубпма ћемо се клатп! — узвпкну   трећп. —  Е, гледај само бруке, што се почннн   с невнним људма!  Па сад нека мп дође Хаџн-   Ђера, да мнрн крв! Тако се разговарало око Гагићева згарн-   шта. Сви су опп зналп, даје Шаћпр-ага одвео Га-   гнћа као убнцу Мпланова; а што је одвукао   девојку, то је била обпчпа ствар, на коју се   око Рудппка већ навнкло, откако је Салп-ага   па Руднпку. А догађај у Днћу овако је текао. Дам.Ђип чобаннп урадио је опако, како му   је Хаџп-Ђера наредпо. Јован Гагпћ је одмах   склонио сиаху. мајку и сестру код свога ујака,   па се вратио да дочека Шаћира. Старнји брат   Никола био је тпх даиа на нуту. Р а п о у ју т р у  укаса гомпла хатлпја у  дво-   рпште, где пх дочека Гагић са склоид.епим ру-   кама па нрса п ноклоном до појзса. — Добро нам дошао, честнтп ага!  — рече   н прптрча да прнхватп коља. — Ђпт бре, дом уз!  (Вудп се, свпљо!) —   осече се Рамо, аСул.а, којнјебповећ сјахао, прп-   хватп Шаћнрева хата. Овај одговор био му је довољан, да иозпа,   е Турцп пе улазе у  кућу као нрнјател.н. —  А ђе је опај другн? — заипта Ш а-   ћнр, улазећн у  кућу, п погледа преко рамепа   у Јовапа. —  На путу, честитп ага! —  одазва се   овај, држећн се једпако у оном покорном ноложају. —  На путу, ја. Из ове куће свн су иа   путу, — одговори Шаћнр с нодсмехом, а исиод   очпју стреља у  свакп кутић куће. Срце му је   снлно кудало од жеље, да што скорије угледа   оне жаркасте обрашчпће, пуначка недра д па-   смејапе очн лепог девојчета, што пх је угледао   само једаред у своме веку, а то једаред било   је доста, да му иомутп ум, запесе срде, да   га оиије, те да целога века мамурап остапе. — А кога нма тамо у вајату? — Нема ппкога, честнти ага, — одговорн   Јовап. Шаћпр гиевио отиспу погом врата н за-   гледа у  вајат. — А где су чељад? — Па, у Ваљеву, ага. Шаћиру поче кнпетп. Премерп га мрко. —  У Ваљеву, ха? —  Јесте, честнтн ага. —  Кане влаше, капе!  К'о велпш, пљув о   сам, бнва. једаред агп у  браду, па зашто не бпх   сада у брк? Ама нпсн знао, да свака лаж   на пос пскочн. Бок јомек тен баш ајЗр !  (Од   једене нечпстп глава боли). —  Не лажем те, ага. —  А ко. море, уби Стапковпћа? — Не знам, ага; ја ннсам!  —  одговорп   Јован. —  Знаћеш, бнва, зпаћеш. кад прптегнемо.   Везујте га! Турцн се склепташе око Јована. — Аман, честитп ага, ја ппсам крпв!  —   впкну Јован. п поче се пза све снаге отпматп. —  Везујте крмка! —  дрекну Шаћир, коме   се закрвавнше нсколачене очн од сплна гнева.   што ће се п овога иута без девојке вратптн. Мало за тнм н Гагпћ је лежао на земљп   везаннх руку. —  Е, сада се моремо на тенахне разгова-   ратп, влаше, — рече Шаћпр п седе на троно-   жицу ирема везаноме. — Дедер нам рецн, ђе   сн склонпо чељад? —  Среће мн, ага, у Ваљеву су! —  про-   стења везанн. — Лажеш, пезевенк, бре! —  плану ага.   —  Т>е је Смиља?! — Убнј, ага, алн не лажем ! — Лажега, кућко једна! — виче Шаћнр,   а све га впше подузима беснпло. —  Лажеш,   него рецп пстпну, па ћу те одмах пустпти. Гагнћ као залнвен заћута. —  Говори, Блаше! Гагић ћутп. —  Е, рећп ћеш, крмку, рећп ћеш све, па   чак п опо, бпва, како сп мајку за спсу упо!   Дедер, Суљо! — грмпу Шаћир п као помаман   скочи са седпгата. На овај зпак ирпскочп Суља, нодпже Га-   гпћеве ноге, па их замаче конопцпма о једну   мотку, што впсп с таванпце, те се о њу вешају   рубпне, кад је напољу влажно. Други му изуше   опанке и чарапе, а два се Турчина издвојнше,   према истуренпм голим табаннма, с дреновпм шта-   повпма. —  Немој, ага, молпм тп се; ја писам крнв!   —  преклпње Јован. —  Ђе је Смиља? — У Ваљеву је. —  У дрн!  Десетпну !  — дрекну Шаћнр. —   Број, Суљ о! Штаповп звпзнуше. Гагић само зажмурн   п стеже вплице, да .не ода јаука. —  Десет! — одброја Суља. ' Шнбачн стадоше. —  Ђе је Смиља? —  запита ага поново. —  Убнј, ага, али не мучи!  —  јекну Гагић. —  Број, Суљо!  — дрекну ага. Шибачн продужпше. ХАЦИ ЂЕРА 5 Гагићу ударише сузе од бола, алп само   шкринну зубпма, а пн гласа пе пусти. —  Десет! —  одброја Суља. —  Хапе кбз, харам заде? (Камо девојка,   проклетп сппе?) Хоћеш ли рећп? Јован само зашкрппа зубпма и болно јекну. —  Море, што не одговараш, крмку?! —   узвпкну Рамо. —  Број, Сул.о!  —  впкну помамнп ага, а   очп му севају као у  звера. Кад Суља одброја и трпдесету, Шаћпр   даде зпак да се престане. Јовап се трзао п јечао   од бола н срамоте што је дочека. Кад га ус-   правпше, он се ерушп, јер нпје могао да стапе   од болова. Чннпло му се, као да је земха посута   живим угљевљем. Њих четворпца нзнеше га нз   куће, метпуше на коња н чврсто прнтегоше, па   онда појахаше хатове п пођоше. На поласку   баднше угарак у кров, те кућа букпу у пламен. Све докле Турцн не откасаше с пленом. из   села се пико жпвн ннје јавпо од страха да га   не снађе ма какова беда. Тек доцнпје почеше   се преплагаенп сељацп пзвлачнтп један поједап   из ннскпх земунпца п прнземпнх кровпњара п   збнратп се око пожара, што је прождирао суха   храстова брвна п с ираском бацао хнљадама   варпица иа све стране. Гагнћева матп, еестра п   снаха тек су на згаришту сазпалп. како је Јоваа   одведеп. Докле су се сељапн мајалн око ватре п Га-   гпћеве чељадп, Турци су далеко одмаклп. На ирвој распутицп неколпко моравачкпх Турака,   што пођоше са Шаћирем да просехпре. хтеде   у свој хан. Рамо, којп је успут јахао КутеКи и пре-   мпшљао нешто, ободе коња п докаса ШаКпру. — Турске мн вјере, смио бпх се заклијети,   е нас је овај влашкп домуз слагао. Не море бпт’   друге, дјевојка је у селу. — Како Кеш пм ухватптн трага, кад су им   куКе растркане као чворцп потлијен пснаљене   пушке? —  одговорп ШаКнр зловољно. Не емију крмцн да.ве од куКе. Ево, у   што хоКеш, да Ку их наКп на згаришту! —  А ти, дела, узмп нешто људи, па окушај.   Донесеш ли мп Смиљу на Руднпк, чпниКу тп,   вала, свакн пзмет, какав гођ ти је драго! —  УзеКу од нашпјех само Суљу, а остало   нека ме прате Моравчани. Главно је да уз-   мемо дјевојку, а потлпјен је све лако. И I *амо са Суљом и моравачким Тур-   цима бану изненада на згарнгате. Кад се по-   јавпше, застрашеин се сел.аци ускомешаше. —  Мнр, рајо! Нико да се пе макне с ме-   ста, коме је живот мио! —  впкну Рамо, а па-   перене нушке на гомплпцу празнорукпх очекују   само један мпг, па да се као гром еаспу у зби-   јену гомплу. Сељанп ставнше руке на нрса и   с погнутпм главама очекују, шта Ке их снаКи. —  Је л’  овђе кнез? Из гомиле се нздвојн омалеп старчнК. —  Нема га. честптп ага, — одговорп стар-   чпћ, брзајући нреплашепо језпком. —  Онда ћеш нам тп рећп, ђе је Смпља? Старац се узврпољп. На лпцу му се опа- жао страх, па је чпсто трептао. Тај старац нпје   бпо из овога еела, алп је овде бпо познат по   пмену чпча-Ббца. Тек пре неколпко даеа до-   шао је овамо у прпјатеље, да се мало проведе.   Алн п ако нпје бно пз овога села, он је п са   ове странеРудппка, као п у својпм Сврачковцпма,   пзашао на глас, па је чак добпо и пме Делп-Ббца,   са једнога догађаја, коме се дуго врбмена цео Ру-   дннк смејао. Напме, чпча-Ббца нпје се нпгде   по селу јављао без кубурњака п дугог јатагана   за иасом. А где год бп чуо за гуслара да гудп   у чпјој кућп. навраћао бп онако оружап до   зуба, да бар чује што о староме јунаштву, кад   „младнна носи срце у петама“, као што је обпчно   говорио о тадашњнм Србпма. Једпога дана рупн пзненада у Сврачковце   Салп-ага, те чпча-Ббца пемаде кад да сакрије   кубурњак и јатаган пспред очпју агпнпх. —  Доле оружје! — грмпу ага, кад угледа   у гомплп наоружана старца. Закрвавл.еп агпп поглед п громовпт глае   толпко препадоше чпча-Ббцу, да не пмаде кад   пи распасатп силаје нп побећи:  ноге му се под-   секоше, оп се сроза низ брдо, па се као ко-   лут котр.вао нпз стрму иадпну до самога под-   ножја, а отуда се скотрља у поток, одакле се   сав мокар једва нзвукао. Сали-ага од сплна смеха ннјему ништаурадио: самогапрозвао: делп-Бмца,   а поеле су га п се.Банн тако звалп. Као у грознпцп цвокотао је чпча-Ббца,   гледајући у  наперене нушке. Заустпо је да каже,   како он нпје пз овога села. — Пази, старче, да истпну кажеш!  Опа   је овђе неђе, а не речеш лн ђе је, лпстом Кете   пзгпнути. Дели-Ббца се само савн п простења нешто,   алп му реч запе. Рамове очи севале су крвнпчки,   а рука, што је почпвала на јабуцп од кубур-   њака. бпла је готова на крв. — Она... —  нростења старац, —  она је... —  Ђе? —  Тамо, —  одговори чича-Ббца, да се   једва чуло, п показа иалцем иреко рамена на   пласт, где су сењацп у брзннп сакрнлн девојку. —  Растурпте сено!  — внкну Рамо. Очајан врпсак разлеже се пз иласта, а одмах за овпм пзлете девојче и наже бежатп. Рамо и   Суња пустпше се за њом, а остали Турцн оп-   колпше снаху и мајку њезпну, која нза свега   гласа зајаука. Смпл.а се отпмала, алп узалуд. Турцн је   везаше и натоварише на Рамова коња, па опда   растераше рају па све стране, а онн касом од-   летеше. На згарпшту је остала само мајка, која   је од јада пала у несвест, и снаха њезина. Врпсак Смпљин разлегао се неколпко иу га,   докле јој Рамо не затпсну уста јаглуком. Кад   су већ пзмаклп н стигли на расиутпцу, Рамо отпусти моравачке Турке, па отуда сам са Сул>ом   иродужп пут па Руднпк. где бп п стпгао. да га   Милојева рука не зауставп. 6. Густпш, кроз којп је Милоје с Дамл>аном   носпо Смп.ву, слазп до самога манастпра, те   се тако нпсу моралп плашптп, да ће пх ко угле-   датн. Тек кад доспеше до окомка шуме, што   се, као одсечна падпна, стрмо спушта у  мана-   стпрско дворпште, стадоше. — Спустп! — рече Дам.ван. —  Ти очекнп   овде, а ја ћу отпастн до манастпра, да впднм   јесу  лп у кућп самн п да јавнм. Чобанпн штуче у шпбљак, п тако оста Мп-   лоје сам с девојчетом, које се нпје свестпло.   Оно мрачно осећање, што га је спопало, кад је   сазнао кога је пзбавио, ннје га нпкако остављало.   Оп се спустн на пзваљенп паш, окрете лећа   онесвеслој девојцн п заронп у тешке мпслп. Да   је могао само, чнсто би јаукнуо од неког терета,   што му се свално па душу, па га прптнскује,   те му не да дахнутн. А то не беше нз страха.   што ј’с убио Турчина, а ] ’ош мање да гаЈ’е грпзла   помнсао на крв. Сазнање да Ј'е прву крв нролно   у корист Гагића, да је раскопао своје огњнште   радн Гагнћа, толико га је некло, да је сав кнпео   на самога себе. Мало ли Ј'е, што су само нз ове   куће три главе легле у гроб, него сада да гледа   још, како му Турцп иале кућу, огњпште рас-   турају, а њега... Дубок уздах пробудп га из пемплпх мнслп.   Он се окрете п збуњено погледа тамо. На леси   је лежала Смпл>а отвореппх очпју. Милоје се   несвеено заблену у девојче, двоумећп, да лп да   се уклопп нлп да очекне. Докле је тако нере-   пјљиво  стајао, Сми.Ђа га је носматрала круинпм   очпма, алп њезпн поглед је чпсто замагњен, те   се чшш као да се напреже, да разабере пред-   мете око себе. Сад поумп да се дпгне, одунре   се лактом, алп малаксала са напора клону, ударп   главом о лесу и болно јаукну. На овај јаук Мплоје прену, брзо јој прп-   скочп п мало је подпже. Девојче је жмурнло.   Пуначка недра, што су тако блпзу његовпх   прспју, дизала су се и спуштала са убрзана дп-   сања, а лепа глава лежала је заваљена на ње-   гову колену. Држао је тако неколико тренутака,   а нпје знао шта да радп: да лп да је оставн   овако пемоћну, па да побегне, да га не види,   да не сазна, ко ју  је  снасао —  илн ...... — Ватра!  —  прошанута девојче —  Из-   горећу! Мплоје зграбп шаку снега, згрудва је п прп-   слони на девојчине усне, које су као ватра го-   реле. С ненадне хладноће девојче се мало стресе   н поче жудно сисати влагу југовна снега. После   неколпко тренутака расклопи очп, па се забле-   нуто загледа у Мплоја, који поче зверагн на   све стране, само да еакрнје ноглед, да се не   сукобн с њезнним очима. Смиља се ностепепо разведравала. Мало но   мало и опа ноче схвататп да се налазп у шумп сама, у  рукама крвна непрнјатеља своје браће.   Страх п хладна језа, што је ночеше поднлазптп,   толпко је захватпше, д а је  као у  грознпци др-   хтала. Откуда она овде п зашто је држп тако?   Од сплна страха не смеде пзустптп пп једне   речице, него је дрхтала п укоченпм погледом   пратпла свакп његов покрет. Мплоје крпшом погледа. Дпвно девојачко   лице, мало побледело због несвестпце п крвп   што је пстекла, бнло је тако ведро п свеже, да   га је та свежпна запљускивала пеком необпчном   топлином, девојачким дахом. Њему се у томе   часу учннп, да бп бпло грешно да је нпје пз-   бавпо, баш п кад бн знао, да је то она, —   сестра Гагнћева. Најзад: „ово је луда женска   глава, а она нпје крнва за нашу за в а д у . Тако   је помислио у овоме тренутку, гледајући у  ове   бнстре очн, пз којпх је сјала ведрпна као пз   свежа и бнстра кладенца, кад се у њему супчева   светлост огледа. Алп ппак та помнсао беше само   трепутан осећај, којп се ненадно јавпо п нена-   дпо пшчезнуо. Оно тегако расположење паново   га захватп, п њему поче бпватп несносно, што   нема Дам.вапа. Ово пеколнко тренутака отезало   се као вечпост. Он нестрпељнво ослушну, хоће   лн чутн ход нли гласове. Али у шумарку   беше све мнрно н немо. Само што над главом   чује одмерено куцкање. То пузавац разбпја   кљуном храстову кору на једном дрвету. Девојче је  дрхтало као ухваћена птнчпца. По Богу да си мп брат, —  ирошапута девојче, коме од страха грунуше сузе, —  немој   мп учинптп зла. Још нпје бпла начпсто, шта се све с њом   догодпло п откуда сама у  овомс густишу са   СтапковпКем. —  Ћ утп !  —  осече се Мплоје. —  Сад ће   п онп. Девојче га ногледа престрав.вепо. С манастпрске стране зачуше се гласовп.   Мплоје пажљпво ослушну. — Онпсу! — рече полугласне, положп де-   војче па лесу, па се у  једном часу изгубн испред   њезиппх очнју. Као срндаћ, кога ловачки керовп гоне, тако   је п Милојејурио кроз шнбље п густе шумарке.   С камена на камен скакао је, а од сплне задп-   ханостп и узрујаности с њега су капале крунне   грашке зноја. Није никако желео да се на овоме   месту састане с Хаџи-Ђером, кога, као и његов   ујак, нпје марпо. Тек на домаку своје куће што   заста, да одахпе п да се мало прнбере. Ено,   тамо му је матн п снаха п, можда, ујак. Шта   ће им казатп и како да рекне, да је он убпо   Турчппа, и то чега радп? Да спасе Смиљу Га-   гићеву! — Или да сакрије од њнх? А зар се   већ сутра дан неће сазпатп? Зар Дамљап пије   исприповедао у мапастиру, а Су.ља, који је нуцао   у  његов дим, зар га није могао видети и одати   тамо па Рудннку!  И ко зна, неће ли већ сутра   зором палететн Салн-агпнн људи, да га ухвате.   За једног Турчнна њега ће убити, кућу му за- палптп, а мајка ће свпснутп од бола п чемера,   кад угледа, како га еекрстп туку п вуку на   Руднпк. —  Хеј, будало, шта си урадпо! — јекну   очајно п ударн се песнпцом у  главу. Плах п узрујан корачп преко прага, па. пе   погледајућп нп у кога. уђе у вајат, дохватп ку-   бурњаке, те пх тресну у  другп крај вајата, па   седе на пространп кревет п тешко се зампслп. Кад је Мплоје ушао у  кућу, његова матп   п ујак седелп су покрај огњпшта, а снаха је   негато око огњншта радпла. Кад га угледаше   онако узрујана, ујак п матп само се згледаше. — Шта лп му је? —  заппта Руппћ. — Не знам, — одговорп матп п брпжно   погледа у вајат. — Отпдп до њега. Старпца отшкрппу врата п помолп главу: —  Миле! Мплоје ћутп. —  Кућо моја, шта тп је? — заппта она   и уће у вајат. —  Да нпсп болестан? — Нисам, најо! —  одговорн он п скпде   мајчппу руку с чела, које је као у ватрп горело. —  Па што горшп тако? — Где је уја? — У кућп. Хоћеш да га зовнем? — ЈгКедап сам !  —  хукну Мплоје, дохватп   крчаг покрај себе н наже ппти. Докле је пно,   мајкаје претрнула, гледајућп у његове закрвав-   љене очи п узрујано лнце. ,.Шта лп му је?" —  пптала се она, па је са страхом очекп-   вала. —  Опростп. пајо, алн ја те морам оставитп. Матп затрепта. Овај промукли глас и узбу- ђено лпце, које час о час мењаше боју, чпсто   је поразп. — Беселнпче, шта си урадпо ? Мплоје збуњено погледа у  очи, као да бп   у  њпма хтео да прочпта да лн се већ сазпало. —  Ето, урадпх! — Шта? — заппта матп преплашено. — Убпх! — Као жеравпцом такнута, мајка скочн   са седпшта. Зацппљена овом речи. забезекпуто   је посматрала у  спна, којп само седп п пепо-   мпчно гледа у једну страну. На последњу реч Рупић уђе у вајат. Милоју ударп крв у лпце п збуњено окрете   главу у страну. — Убпо сп га? — заиита ујак журно. — Ја! —  одговорн Мплоје, а п не гледа   ујака. — Тешто, соколе. тако и ваља! —  впкну   Рупић весело. — Сад је остао још један иас! Милоје ћути. — Па кога си од њих? Јована? Милоје не одговара. — Нпколу? Опет ћутање. Матп престравл,ено гледа то   у  сина то у брата и чпсто центи од неке   слутње. Руппћ зачуђено погледа. — Ама кога сп, хеј ? — — Рама, — одговорп Мплоје сухо. Руппћ запрашћено устукну. — Ш та велпш? — Рекох... Руппћ п мати само блену зачуђево. Мп-   лоју поста несносно ово ћутање. — Зар сам ја знао да носп Смпљу Гаги-   гићеву. Ето тп ! Ујак ппак нпје разумео нпшта. Он само   превалп зачуђен поглед на Аиђу, која је само   дрхтала п као онемела слушала шта се говорп. —  А ја сам мпслпо. да је друга нека, —   проговорп Мплоје. —  Ето, могао је тако и   наше чељаде однетп, па зар да пропустпм? Ја   нпсам знао, да је то Смоља. Руппћ се наслонп уза зид. Вајат п све   што је  у њему окретало се око њега, а не-   бројенп светлацп сукћу му поред очпју. На   слепоочњацпма тако му је лупало, као да че-   кнћем ударају, н он се чпсто поведе. Неко   време стајао је тако разрогачених очпју п рас-   клоп.љенпх вплпца. Нпје умео нпшта рећп. Је-   днно, што му је зујало око ушпју, бпо је некн   глас, којп као да долажаше пз даљпне, па му   зујп: „Убно Турчнна, убпо Турчпна!а Матп не мога пздржатп внше, груну се у   грудп н иоче плакатп. Наједаред ирпђе спну, за-   грлн га п узе тихо парицатп. Спаха, запла-   шена, стала уз огњнште, па се нпкуд не мнче. — К уку менп, бато! —  јаукну Анђа. —   Шта да радпмоУ — Шта да радпмо? —  цпкну Руппћ н   позелене у  лпцу. —  Ето тп тога краснпка,   упптај њ ега!  Ја велпм. ионео човек оружје, да   освети брата, а он убпја Турчнна !  II то кога   радн? Да спасе девојчуру, помаже своме крв-   ннку, а сутра ће нам за то кров над главом   букнутп. — Ја нпсам знао да је она? —  одговорп   Милоје, збуњен речима што пх ујак осу. —  И он се, мајчпн епн, нашао да исправља   крпву Дрипу, да убпјаТ урке! Ето тп га сада,   па нека сам одговара... Идем агп Џппнћу! —   дрекпу Руппћ. — Боље п он један да пропа-   дне, него ли кућа, него цело село. У Милоја као да уђе помам. — Идп, —  одговорн оп. —  Турцп ће ти   дати челенку за т о ! —  Шта велпш, момче? —  То што ти рекох!  — одазва се Мп-   лоје п дрско ногледа у ујака, којн од љутппе   дрхташе. Рунпћ цпкну као номаман. Станковићп су   на његовим рукама одраслп. Он није научпо,   да му се ико у  кућп уснротнвп;  свн су га   као најстарпјег слушалп и покоравалн му се.   А сад... Крв му удари у образе, он стиште ие-   снице п полете Мплоју, алп одједном као ска-   мењен заста. Мплоје устао, испречно се насред л вајата. сева очима п чека. Оштро његово лпде   чпсто је трептало. Руппћ га нпје познао. То   впше нпје деран, што је до мало час збуњено   зазирао од ујакова погледа, него савршен чо-   век. горостас, којп је спреман па све, па чак   п на то да смрвп опога, којн га се дотакне.   Један часак бпо је довољан. да га сасвпм пре-   образп, да од нереш.Бива дечака створн одлучна   човека. Запрепашћепа матп врпснула је п стала   између њпх, да пх раставн. —  Шта је, ујаче? —  впкну Мплоје. —   Мнслпш тп, да ћеш ме заплашптп? Центпш од   страха, што сам умлатпо једног Туркешању...   Одп, д с !  Што си стао, шта чекаш? Док је ово говорпо, поглед му је севао   днвљачкп. Рупић је само зеленео п бледео, гле-   дајућп у нећака, којп се једнпм махом нстрже. — Све си нас убп о!  —  застења Руппћ. — Нпсам, —  одговорн Мплоје. — Ако пе   смемо овде остатп, а мн ћемо још ноћас кре-   нутн у  збег. —  Идн тп у збег, а ја нећу! — дрскну   Руппћ. — Нећу ја због једног хајдука да ло-   мнм врат по гурбетлуку. Ти страдај. а ја нећу. —  Него ћеш аги Џпннћу? —  заппта Мп-   лоје пригушепнм гласом. — Јесте, њему! Хоћу да прокажем хај-   дука! —  И пође — — С тој!  —  цпкну Мнлоје н дочепа ку-   бурњак са земље. — Да се пнсн макао,   ако тп је жнвот мпо! —  Не, Мплоје! — врпсну мајка п обпену   сину о врат. РуппК, преплашен, пспустпо штап пз руке,   па се устурно мало у страпу п као скамењен   блене у Милоја. — Као пса ћу те убптп, ако поумпш ма   шта. Боље н твоја глава пего свију пас! Руппћ се чпсто скамепио. Забезекнуто гледа   у  наперепо оружје. 0 , домаћпне! —  зачу се пред кућом. Снаха, која је преплашена цептпла уз ог-   њпште, истрча пред кућу. На улазу дворпшта стајао је Хаџп-Ђера.   Снаха прптрча вратнпцама, отворп пх п нрп-   ђе руцп, која је благослови. — Где је Мнлоје? — Овде је, —  прошапута снаха, а дрхће   од страха. Хаџп-Ђера прође мпмо њу. Он је приметпо   неку усплахпреност на њезину лицу, алп нпје   обраћао пажње. Мислио је, да је то само туга   за пзгубљенпм мужем. На кућпом прагу заста пренеражено. Тамо   угледа уздпвљале очи Милојеве и кубурњак, на-   переп у груди Рупићу. — Помажп, оче духовнпче!  —  заппшта   старица, која се пза све снаге борила, да истргне   ппштол. нз руке спнов.ље. — Доле оружје! —  грмпу игуман, при-   скочн и снажном мишицом нзвн из Мнлојевих   руку кубурњак. — Ш тога не пустпш ? —  впкну Руппћ, којп   се узјувлчи, кад опазп да је оружје отето —   Х ајдуче!  Харамијо!  Убпо си човека, бацио си   угарак у кућу, па нотежеш оружје п на ујака.   који те је од лптре меса очувао. Хаџп-Ђера опазп у  чему је ствар. Он прпђе   Рупнћу и стаде га стпшаватп. Алп Рупић је на   сав мах беснео. — Хајдук! Хајдук! —  дерао се као по-   маман. — Не впчп, човече, могу те још чутп!  —   утишава га пгумап. — НГта чутп? Нека ч у ју !  Боље онједан   да пропадне, него да цело село пострада! Страх, да и сам не пострада, толпко је бпо   нзбезумпо Руппћа, да је све впше долазпо пзван   себе. Милоја је матп ухватпла за руку, н оп се   иустно да га доведе до седала, па га онда обема   рукама загрлпла и кроз плач молпла да се утпша. —  За пме Божје, шта тн је?  —  впкну   пгуман. —  Мнлоје пнје учпнпо нпкаква зла ! — А Рама? Ко убн Рама? — јекну Ру-   пић, ухватп се обема рукама за главу н иоче   је  ипхатп то амо то тамо. —  Па шта онда? —  заппта пгуман п   оштрпм иогледом загледа се у Рупића. Рупић се убезекну на овако нитање, па чпсто   изпенађепо погледа у нгумапа. —  Онда? Та због њега ћемо свп постра-   дати!  Са љегове луде главе пропатнће село. — Пе бој се, Рупнћу, —  одговорп игуман оштро, јер га већ и самога иоче захватати не-   стрпљење; — ако село нрооатп, тп пећегп!  Тебе   ће већ заклонпти ага Џннпћ. Изненаднп долазак Хаџп-Ђерин и овај раз-   говор утпшаше Мплоја, те се мало по мало уз-   дивљали поглед поче стишаватп, алп зато ппак   његове очп севаху још нретњом, која је мало   час на овоме месту прпковала Руппћа. л ’ . ? Ј Хаџц-Ђера прпђе Мплоју, дохвати га '  за   главу, па га пољуби у чело. — Нека је срећпо, соколе! — рече Мплоју,   који га чнсто забезекнуто гледаше. —  Сачувао   сп образ невпном детету. Тако ваља!  То тп впше   вреди. него да си пет манастпра нодпгао. —  Убпја људе, да крвпику помогпе! — за-   стења Рупић. — Не греши душе, Руппћу, —  одговори   пгуман. —  Гагпћп нису убили Мнлана. На ову реч Мплоје прену и пажљнво се за-   гледа у очи игуманове. Мати, која не одмпцаше   од сипа, и спаха њезпна, погледаше такођер. Шта бп рекао, Руппћу, кад бпх ти ја   казао, да је Мплапов убица главом твој прија-   тељ, ага Џпнпћ. Милоје ђппн: Оче игумане, живога ти Вога, је лп то пстпна? — Није истина! — дрекну Рунић. — Ага   Џпнпћ је баш опомепуо Мплапа, да се чува. . . — Од Гагића!  — упаде Хаџи-Ђера. —   Знао је он, да ће Милан то већ казатн у селу, те тако, кад га неетане, да ће се на Гагнћа но-   сумњатн. Осим Рупића, коме је ово пзгледало као   лаж, свп су у кући билн нзненађенн. Мплојеје   само зверао то у игумана то у остале. А у самој стварп и није бнло баш тако ласно   веровати. да је ага Џинић могао учинити што   протпву Станковнћа. У Моравцима је и најмање   дете знало, да је субаша, још од оне самртне,   Рупићев добар прпјатељ, а Станковпћп су као   и остала раја били мирни и послушнп. Осим тога   Рунић, као најстарнјн члан ове задруге, толпко   се додворпо код субаше, а отуда п код ру-   днпчкнх Турака, да су га ови у селу окнежилп,   те му тако створнлн још већи углед у Морав-   цима н околпни. Сродницп п прпјатељп, којих   готово пмађаше у  свакој моравачкој кућп, зналн   су за ово прпјатељство, па су рачуналп, да ће   и њпма бптн добро, ако се пе одвајају од Ру-   ипћа, те тако мало по мало он поста у Морав-   цпма највпђеније лице. Моравчанп су. додуше, п после тога сносплп   све намете као и остала села, на нх та иослуш-   ност нпје сачувала нп од оног Сали-агпна ^нрава   прве ноћпа, али субаша је инак, гдегод бп   му се дала нрнлнка да користи Моравчанима,   а да не оштетн своје п турске ннтересе, ншао   на руку Рунићу п селу. А и толико је сеља-   ннма бпло добро дошло. Кад ннсу смелп нн-   шта Турчппу, а оно су гледали да нокажу   своју моћ на суседним селима. Ако је ко пмао заватине на дпћском атару. он је могао слободно   на н>ој раднтн. а да га не заболп глава од стране   субаишне. Дићанп су ее могли жалити коме бпло.   то им нпје користило. Нп субаша нп руднпчки   муеелим Салп-ага нису се иаштили да их за-   штите. А то је све још више распирпвало ону   крвну задевпцу. ДнКанн и њнхови сродннцн пз   осталих закрв.Ђеппх села наплаКивали су се на   другп начпн. Где год су се сукобпли, тамо су   се завадплп. побнлн. један другога обрапнлп, илн   један другоме убилн марвннче. нотрлн усеве.   запалнлп сена. Једном речн. пз дана у дан го-   милале су се нове клпце за крвну освету, у   толпко впше што је субаша на сваку тужбу   урадио онако, како је то пшло у корист РупнКу   н Моравчаннма. А РуппК је зато бно десна рука аги ЏнниКу.   Из његова се села ннје још нпко одметнуо у   хајдуке, нити је који хајдук могао наКн скло-   пишта овде. Ага ЏиниК је с те стране могао   мирно са уха на ухо епавати, а да га нн глава   не заболи. Па онда није нп чудо што је РупиК онако   неповерњиво саслушао игуманову реч. Шта је   он могао патрунитн субаши, да му сестриКа   убије, кад ето још ни један Турчин није пмао   од њега вернијега пријател>а међу рајомУ Овај разговор само га је више уверио, да   је игуман све то измислио, тек зато да га од-   воји од субаше, па да у згодноме часу нохај-   дучи село. Игумана није волео ни зато, што га в * нн ага Џинпћ ннје марпо. али од онда. кад је   започео да мпрп сељане. кад је узео да гајавно   међу сељанпма прекорева, омрзао га је сасвпм.   А већ овога пута, кад овако одобрава убнство,   што га је Милоје учпнпо, дође му црн као са-   тапа. „Тај радп, да нас завадп с Турцпма, да   нас отера у хајдуке п гурбетлук“, — помисли   и премерп пгумана пспод очпју. Немоћ, што је   у  овоме часу осећао према сестрпћу, којп му   се овако пстрже из руку, ускомешала му је пз   дна душе јед, којн га је толпко давпо, да му   се чппило, е ће се угушитп, ако још којп тре-   нутак остане у његовој блпзпнп. До јуче, до   мало час, бпо је он једпнп господар. а сад ево   п овога калуђера, како се пзмеђу њега п се-   стрпћа увукао, као клпн у процеп, да пх упро-   пастп. а он нема нп толпко снаге, да се одупре   томе. Па онда, баш и кад бп покугаао ма шта,   да новратн стари ред, како би се то свргапло?   Између њега и сестрпћа пспречило се убпство,   а да сестрића заштптп, сакрпје, да се уопште   за његов снас заложп, значпло бп то исто. што   п спрегнутн се са одметнпком. а Турцп нису   олако прашталп крв убијена Турчпна. Убпца   и његовп јатацп главом су плаћалп. а село, на   чијем је атару нађен леш, плаћало је тешке   глобе. Од таквих мислп Руппћу је бучала глава. —  Пропали смо!  — хукну очајно после   подужег ћутања. —  Зашто, Рупићу? — одговори пгуман. Бог зна, да лп је Сул>а и опазио Мплоја. Ако   га ппје смотрно, лако тп је бацптп сав кабајет   (одговорност) на хајдуке. Мало лп пх је, којп   су тако урадплп? Али ако га је баш умотрпо,   а тп реци агн Џпннћу, да не знаш нпшта п да   Милоја нема у кући. Ја сам, ево, п дошао, да   Милоја уклонпмо још данас, па, ако Бог д&  те   се не сазна, ласно му је доћи, а сазна лп се,   зар је мало планпна? Или тп мислпш, да је он   једпнн, кога ненравда п зулум гоне у хајдуке!   Ето ти петорпце браће Недпћа, па Цеппграбпћ,   па Станко, —  све је њпх одагнала неправда, свп   се онн одметоше, да очувају јогп ово мало   образа, што нам је остало! Игуманов глас звонио је као глас Претече.   Мајка се приљубила уза спна, на чисто не дише,   а Мнлоје укоченом пажњом гледа у лпце пгу-   маново, које му у овоме часу дође као све-   тнтељско. Овако храбрење, па још нз уста слуге   Божјега, чисто га понесе, уздиже нада све. Она   одлучност и снага. коју је осетио када је по-   тргао кубурњак на Турчнна, сад му се наново   новратн и њему поста криво на самога себе,   што је до мало час стрепео. Али докле је Мплоја ово храбрило, дотле   је Рунић седео нем и усплахирен. Она једина   мисао, да је Милоје убпо Турчппа, да је номагао   крвном непрнјатељу, да је нотегао оружје и на   њега, иа онда. да му он сада внше ништа пе   сме, и да ће већ сутра страдати сви због његова   дела, толпко га је ужасавала, да га нншта није могло прибрати. Да је смео само, он бп овога   часа п Милоја п нгумана смождио, затро бп их.   да им ни трага не буде, алп је овако трпео и   слушао, како калуђер на његове очп хвалн убпцу   п још поучава, да се у гору одмеће. Па докле је Руппћ као укочен седео п само   покаткад шкрипао зубпма, нгумап је тепшо   Анћу н саветовао, да седп мирно и да не брпне   за сппа. — Спремн се, Милоје, па у име Бога да   се иде! —  Спреман сам. оче, — одговорп Мплоје   и задепу оба кубурњака за снлаје. А тн се опростн с мајком п ујаком. —  Опрости. еајо, н немој тужити! — рече   Милоје п приступп мајчиној руцп. Анђа. која је дотле са стрепњом слушала   игумана, ирнбра снагу, да не заплаче, загрлн   сина н стаде га осппатн пољупцнма. У загрљају мајчппу Мнлоје је овога часа   осетпо сву топлнну детпњеке њубавн. Он се   није отнмао, него је нустпо старпцу. да га   грли, љубн н мплује до мпле вохе. — Бог те чувао, сине! —  јецала је она   грлећн га. II снаха прнђе деверовој руцп. да сеопрости. —  Збогом. снахо, и аманет тн ова стара   душа. Пазн је као мајку. Снасп ударнше сузе на очн;  она сакрп   рукавом лнце, на одмах пзмаче у кућу, да се   сакрије. Мплоје, у  иролазу мимо ујака, заста, еними   Фес н ступн иреда њ. — У јаче! Склонн мп се с очију!  —  осече се Рупић   п новуче руку за леђа. — Ја ннсам ујак хајдуку! Мплоје га мрко премерп, па онда прпђе   ночађалој иконп Св. Арханђела, која је впсила   у челу вајата. стаде пред њу, прекрстн се, дубоко   се иоклонн. на је целива. Кад ово учинп, још   једном иоњубп мајку у руку, па се благо нзвн   пз њена загрњаја и нзађе на дворпште. Топла сунчева светлост, што се прелнвала   но одјуженпм снежнпм горама, чпсто га разгалп.   Она небесна ведрина блесну п у његовим очима,   н он, раздраган. иохпта за пгуманом, који ведра   чела и снокојно корачаше уским гротлом мапа-   етирске долине. Анђа изашла на кућпп праг, утнре сузе   што непрестано роне н пратн очнма сина, све   докле се овај пе изгубп из њезиннх очнју. За   тпм се вратп у вајат, нрође поред брата нконп,   наслужи кандпло, иа се трп иута прекрстн. дубоко   ноклони иред иконом светптеља, положи руке   на ирса и поче тихо шапутати молптву. Молпла   се Богу п кутњој Славн, да јој заштите спна   од сваке беде и напасти, да му помогну у пољу   п гори. Кад је довршила. нрекрстн се, метаниса н   целива икону. Једна суза, што се скрунила с   мајчпна лица, ороси лице Св. Арханђела, а њој   дође. као да се светац благо насмеши. Нобожна молитва даде јој нову снагу и она се окрете. да   нзађе у кућу. Рупић, којп је за све ово време седео и   као залпвеп ћутао, одједном шкрнпну зубима,   ударп се песннцом по колену п скочп. Анђа га погледа бојажљиво. Он ирнхвати   палнцу с пода п пође. — Куда ћеш? — запнта га Анђа с неком   стрешком п стаде нред нзлаз. — Уклонн се! —  Куда ћеш? То ја знам. — одговори Рупнћ. —  Тп ћеш аги Џннпћу? —  Идем, да одам пса! —  Не, по Богу брате !  — јаукну Анђа. —   Зар хоћеш да мп кућу мртвпм кбцем затворпш! — Оно тн нпјеспн !  — дрекну Руннћ. а лпце   му дође некако страшно. — Нећу ја да због   једног харамије иострадам! На ове речп Анђа затреперн мало, алп се   у часу прнбра, а иоглед. којп до овог часа пре-   клнљаше, поста као челичан. —  Идеш? Идем! — одговори Руиић, а иретн гласом.   —  Нека исето само одговара. Е. иа пролази, бато!  — одговорн Анђа   и уклони се с врата. — Менн је н 'нако доди-   јало све. Када мн сва деца легну под земљу,   шта ћу п ја овде? Ено тн Џиннћа! Пдп. одај   све; али знај:  кад се вратпш амо, наћн ћеш ме   како висим о овој греднци. А већ после дођп с твојим агом Џпнпћем, па се шпрп сам по овој   проклетпјп. Глас јој је тако мпрно и одлучно звонно,   а онај поглед. којн је прнковала у очн братов-   љеве, збунп Руппћа. Он устукну мало, дубоко   хукну и седе на своје место. Наста ћутаље . . . Руппћ оборно главу. а на лицу, које је и   сада усплахпрено, треперп свака жплица. Анђа   се наслонила уза зпд, па, одлучна п мирна, ири-   ковала поглед у брата, као да бн хтела рећи:   „Хајде учнип!“  Станојка стоји насред куће н   страшљпво иогледа то у свекрву то у Руиића.   Најзад овај диже главу и мрачним ногледом нре-   мерп сестру. — Па сад ? . . . Анђа га само одлучно гледа н не одговара. — И мн свн да пострадамо због њега? — Нека пострадам !  —  одговорн Анђа. —   Нека ме растргну коњнма на репове, само он   да се сачува. Рупић је чудно ногледа. Иосле забуне од   сестрпнпх речп п сам је почео осећатн, да ће   пренаглити, ако пре времена ода. Алн у колпко   је то осећао, у толпко му сад више иоче искр-   савати слика игуманова, који му одведе сестрића.   У њега се почела увлачити нека нејасна слутња,   да је у сав овај носао уплетен и сам игуман,   а нарочито га то уверавало. што баш сада, кад   је Милоје убио Рама и спасао Смил>у, он иравда   Гагића, а оно убиство товари на леђа субаши. И сав јед и жестпна, што су се комешалн у душп   после оног сукоба са сестрпћем. пређоше на пгу-   мана. Сад му се учпнп све јасно:  п онај раз-   говор после сахране Миланове, н онај састанак   с Гагићем, па онда п оно Милојево одуппрање   да нде с њнм Џинићу, и његов одлазак на Љпг   баш онда, када ће Рамо иропетп Гагпћеву Смн.ву.   Сви овн догађајп сплеталн су се п преплеталн   у његовим мислпма. па су га све впше утвр-   ђпвалп, да је Хаџи-Ђера увукао нотајно његова   сестрпћа у своје замке, а овај је све то крпо   од њега. И то га у иомам доведе. Сад впше   нпје пн мпслно о Мплоју. Хаџн-Ђера постао је   чвор овога силета. а мржња. што је мало час   букнула на сестрнћа, налете као бујица на   пгумана. — Шта си се узјазбила ту, те бленеш!   — дрекну на Станојку, која још једнако стојп   насред куће. Станрјка се ужурба п потрча огњпшту. те   тамо иоче нешто радптп. Руппћ се днже н пође. Оде ли? — запита Анђа, а једнако га   мерп оннм иогледом. — Пдем до кума Мратнћа, — одговорп   Рупнћ, не иогледајући је. Кад нзађе из вајата, Авђа обори главу на   прса, па тако оста неко време. Очевндно борнла   се само собом. — О, снахо! Чујем, најо — одазва се Станојка. — Д<“ Де, ћеро, привуци мн овај губер, те   ме покрп ;  пешто ме зима ломп. —  рече Анђа,   иа се спустп на пространи кревет. Снаха је покрп, на онда седе крај ње. — Је лп, најо ? Шта, ћеро? — заппта Апђа, а вилнце   јој по мало цвокоћу. Зар нпје боље, да се и мп уклонимо   кудгод, докле ово чудо пе прегрмн? — А куда бпх од оннх гробова? —  про-   шанута Анђа п навуче губер на очп. — К'о велнм. док се не смнрн. Анђа не одговори ншпта. Скрпвепа нод гу-   бером мучила се да савлада бол гатојеломпо.   Алп што се впше уздржавала, бол је све внше   бујао, прптискпвао п давио, да јој се учинн, е   ће се угушптп. ако бар једаред не уздахне. — Јаох, до Бога, зар да и н.ега изгубим? —   врпсну из грла п ноче се трестп као у грозници,   а сузе као дажда лннуше низ њено лице. Студена језа, што је спочетка захватала,   ностенено се утншавала, а место тога осетн   топлпну, као да је иолнвају по сназн врелом водом.   Мало ио мало п врелина иоче биватн тако не-   сносна, да јој се чинило, е ће јој сва изпутрпца   сагорети. Свест јој се стаде мутптн и она се занесе   у грозничаво бунцање. Снаха је лебдела над њом. —  Снахо! — Чујем. пајо! —  одговорн Станојка, иа   се иаже над њом. Што не отераш ту црну псину? —  Коју, најо !  — занпта Станојка и по-   гледа око себе. —  Ето је код кревета, где режн... О хох!... Шта тн је, најо? Разаберп се! —  про- шапута Станојка преплашено п поче је дрмати. Анђа отворн за часак очи. алп их брзо   склопи;  опа ннје осећала ово дрмање, само је   тек по којн нут јечала у тешком заносу. Станојка се иоче плашити. Дође јој да ис-   трчи напоље, те да позове ма кога. алн најближи   комшплук у  растршканоме селу бпо је толпко   удаљен. да би морала добро внкати, докле би   довпкала. Међутпм, није никако смела да остане   сама уз болесницу. Докле се тако ломила шта да ради, све-   крва је збацпла губер, поднгла се мало п гледа   у снаху. Али то нпје бпо њезпн поглед, него   некако друкчији, нејасан п страшан. —  Како ти је ? — занита Станојка. а   престављено гледа у онај поглед. —  Шта раднш то ? —  Нншта, пајо? Како нншта, кад тн сва коса гори!   Угаси то! —  Лезн. теби је зло! — одговори ова и  ноложн је полако. —  Ох . . .  ох! —  зајеча Анђа. — Ох . . .  ухватнће га пси!..  . Занос је бнвао све већн. а нз ње је јара   чисто бћла. Снаха донесе сирћета. па јој натрља чело.   Ово као да је годило болесппци. јер се наскоро   стиша и тврдо засна. Станојка причека још мало, ослушну. и   кад се уверп да спава, покри је полако, па онда   нечујно пзађе. Хтела је да огледне неће лп спа-   зптп ма коју од жепа. те да је позове, да јој   се нађе у помоћп око болеснице. Пред кућом зачу кораке. —  Хеј, домаћпне! Она потрча напоље. али кад пређе праг   чпсто устукну. Пред њом је стајао ага Џинић. —  Помози Бог, снахо! — Бог ти помогао, честптп субаша, — од-   говори Станојка, ставп леву руку под гуњпћ,   а десном се маши агпна скута. —  Нека, снахо, пека! — одговори субаша   и трже руку, у којој му беше дугачак чибук.   — А где је кнез? — ОтппГо до кума, мало час, —  одговорн   Станојка, а у грлу јој запиње свака реч. — А ти сама, ха? — Ето, —  одговори она, — чувам боле-   спу нају, те изађох, да дозовем коју од жена. — А где ти је девер? Станојка се смете : — Овде . . .  не знам. . . Бој се, и он је   отпао тамо. Ага Џинић је погледа исиод очију, а по-   глед му је чудповато светлео. Он је већ сео   на једну тропожицу крај огњишта, па је из ве- зеее дуванкесе, што му је висила пспод срмалп-   ннштоља, извадпо пзмеђу прстију дувана, те   набпја у лулу. —- Баш добро, бива. те те затекох тако.   Деде, принесн ватре. Станојка нрпхватп машпцама жар. па га   прннесе на чибук. Затим се измаче у крај п   тако оста стојећи, а очију са земл>е не диже. Ага Џпнић одбн неколпко густпх дпмова.   на онда уппл.и у Станојку. II не погледајућн у њега. Станојка је лепо   осећала његове иогледе. па се од стида чпсто   мењала у  лпцу. — Па, болан. ти сад удовпца? — ослови   ага Џпннћ. Станојка не одговорп нншта. Сад бп се ра-   довала, да ма ко напђе овамо, па макар то бпло   п најмање дете, само да нпје са субашом на   само. — Јазук! — нродужи субаша. — Онако   добар човек, на га изедоше. — Бог пм судп о!  — одговори Станојка тихо. — II суднће им, не брини. Неће пм остатп   нп камен на камепу. За једног Станковпћа све   ћу Гагиће побитп. Станојка га крпшом погледа. Субаша нри-   метн ово, па још бо.ве упиљи поглед у њено   лнце. Она се збунп иред овпм очима, које је   чисто нрождпраху, ужурба се око некпх прња.   поче нх купитп н нође с њпма напоље. —  Ама куда журиш ? — заинта ага Џн-   ннћ, на како је баш у томе часу нролазпла   нокрај њега, обухватп је руком око наса и прн-   вуче себи. Станојка задрхта као прут. — Шта се оипреш толпко ? —  нрошапута   субаша. а глас му трепери од узрујаности. —   Море, зар пе видиш колпко сам мерак на тебе? Пусти ме, ага, молим ти се !  —  одго-   вори ова, а све се упиње, да му се извије. — А што, јање моје ? — Нусти, видеће !  . . Па ако п виде !  — одговорп Џпнић п,   отурнвши чпбук у страну. укоича је п другом   руком. — Сједн де овамо ? Станојка нснусти ирње, на се обема ру-   кама одупре о његова ирса, да се отме. — Сједп мирно, кад ти велим !  — впкну   мало снажијим гласом, и силом је прпвуче себп   на колено. — Ето, ви‘ш. тако ! — Аман, ага. дина ти, иустн ме ! — Пустићу, ама да чујеш нрво што ћу   тп рећи. Не мисли. да ћу силом ншта усхтетн:   таква мп не требаш. Ама тп знаш добро. ко те   је сачувао, да не идеш као и остале на Ру-   дник. А сада тп велим, бирај што ги је милпје:   или мени илп на Руднпк. Први дан, кад биров   викне да све дуре и невесте пођу Сали-аги,   и ти ћеш, дина мн !  А тамо ти нема бирања :   ко те први уграбн, томе ћеш измећарити. Ха? Докле је Турчпп говорно, Станојкаје тре-   нтала као јаснка, на је ченгће покушавала, да   се пстргне;  алп чврсте Турчипове мишпце сна-   жно су држале илен. — По Богу, ага. — зајеца она, — Мплан   тп је био прпјатељ, он те је увек поштовао. —  Ех, прпјатељ ? Ама, женска главо.   љега нема више, а ја сам му био прпјатељ због   тебе. Пазпо сам те, бнва. п опда као и дапас.   Него, жпв ми, немој впше да се оппреш. Бпрај,   што тн је гођ драго. Не дођеш лп ми још да-   нас у хан, сутра ћеш са осталпма на Руднпк. Станојкп је, које од борбе да се отме а   које од овог разговора. лупало у грудпма. као   да песпицом удара. — Пустп. ага, амана т п ! — Баталп то !  Кад мп одговорпш, пустпћу   те. Ама не смећп са ума, како тп рекох:  нлп   мепп плп па Руднпк! Ово или или  нпје давало да подуже раз-   мпшља. Субашпне речп нпсу бпле само обпч-   не нретње. Он је зацело ире полак годпне са-   чувао, да, као друге, не иде на Рудпнк. Мплан   је молио агу, да је спасе срамоте, иа је чак н   претно, ако му жену одведу тамо, да ће одмет-   нутн село. И ага му је учннио. Алп сад нема   ннкога. И Мплоје, у кога бн се можда поуздала,   уклонио се, Бог зна куда, те тако њојзп ннје   остало друго, него да се нокорп судбппп као п   остале. Па опет ова рудннчка весеља, за која   су н деца у селу знала, бнла су за њу толпко страшиа, да бп пре сактпсала саму себе, него   што бп тамо отпшла. Салп-ага п његов нобра-   тпм. са осталнм Турцпма у тврђавп, чппплп су   та весеља јавно. Докле је једно коло девојака   п младпх жена с руднпчкпм Турцпма пграло,   дотле су друге девојке седеле у крпла осталпм   Турцпма, којп су сехирплп. И помпсао па ово   чпсто је обезоружа. Страх, да не пде на Ру-   днпк, потресе јој сваку жплпцу; она више нпје   имала снаге нп да се отпма нн да се одуппре   насплнику, што је држаше. Међу^тим, субаша је пламтео п жудно че-   као њезпн одговор. — Па. реци, шта си наумпла ? Доћп ћу, — прошапута Станојка го-   тово нечујно. —  Не дочух, шта рече ? —  запита Џпнић   п привуче јој главу лицу. — Хоћу, —  шапну Станојка дршћући, а   лпце јој поче пламтети. — Е, впш. тако те хоћу, снахо!  —  одго-   вори ага загушенпм гласом, прпвуче јој главу,   па јој притиште поњубац на вреле образе. —   Ех, бива, сада сам лак, као да си ми скинула   Бог зна какав терет с душе. Ево н а!  То нека   тп је само тек "нако, мало обележја, а већ по-   сле ћу те окптпти. да ће ти све цуре завпдетп. Кад то рече, извадп пза паса златну ру-   шпију и стиште јој у шаку. Станојка је бпла као убпјена. Нитп се бра-   нила впше, нитп је шта говорпла. —  Дакле, још данас? —  прошаиута субаша   и уста. —  Чекам. знаш. до заранака доћи ћеш   већ. А сад, ето, одох. На поласку је још једном помплова п по-   љубп, а за тпм пзађе пз куће п замало па се   изгубп. Станојка је остала потпуно збуњена, крв   јој ударнла у лпце, на се све зајапарпло, а у   грудпмајој је сплно лупало. Она нпје впдела нп-   шта: ни оно благо п топло сунце што треперп   озго н сија над снажном белпном, ни плаво   пространо небо, што се наслања на усталасале   горе н планпне, нпшта, нпшта; њој је зујало   у ушпма само оно, што је мадо час чула, а у   мпслпма јој се пснречпо црни Рудник и срамота,   што ће је већ сутра можда снаћп, ако се не   одазове овоме Турчпну. Тако је стајала неко време, па онда пође   у вајат; алп кад машп руку за узицу скака-   впце, трже је као опрљену. Стпд је од саме   себе ухватп н не смеде да прекорачп тамо,   где јој је болесна свекрва лежала. Чнннло јој се,   да ће јој се на лицу впдетн све: п шта је чула   и како је до мало час седела на колену Тур-   чнну. Она се врати огњишту, па је, нп сама   не знајући шта чнпи, узнмала час једну а час   другу ствар, премештала је с места на место,   па је онда застајала и непомпчно гледала у оне   разнобојне иламнчке гато сукћу п пуцкарају но   шнрокоме огњпшту. У једап мах јој дође п та помпсао, да се   утешп онпм што мора бптп. —  „Ето, спла Бога   не моли“, прошапута у  себн. ,.И остале су мо-   рале да учпне тако, па зар су оне крпве. А   менп је бар оставпо да се спасем впдовне сра-   моте. Њнх впди свакп, кад иду на Руднпк, а   мене неће впдетп нпко“. Тако је у  један мах покушала да се, ко-   лпко толпко. пзмпрп са својом судбпном. али то   је бпло само за један тренутак. Узрујанадуша   размахнула је у њојзп као олујпна. па као што   ова ломп п обара, кпда п рушп, тако је и она   необпчном брзпном стресала мпсао за мпслпма.   Ма колпко да јој је долазило на ум, како се ни   једпа невеста, нн једна девојка, није могла са-   чувати ове папасти, њојзи се на сваку помисао,   да се мора иокорпти, стезало у грудима, а пла-   мено руменпло час по час облпвало је по лпцу   п спежпом, лабудастоме врату, што је нз гу-   њића пзвпривао. Чпнпло јој се, да ће од срама   пропастп у земљу, чпм прекорачи праг ове куће   и пође у хан. Па ппак на нешто се морала одважпти, али   на шта. то ни сама ннје умела одгоненутп. Ма   да бп Џпнпћева понуда бпла скривенпја од оне   на Руднпку, њој је подједнако руменео образ   на обе помпсли. У њепнм очима срамота је оста-   јала срамотом, на ма како се она скривала. Али   ако не оде субаши данас, сутра ће на Рудник.   Та сама помисао била је довоњна да је сасвим   утуче. Па бар да нма кога, коме би се могла поверитн. који би је саветовао гата да радн.   Да каже „аги“ (тако је још као невеста, кад   су је довелп. дала нме Рупићу), на то није   смела пп помнслпти, једно што се стпдела, а   друго и зато, што је знала да јој он не може   помоћн. Тек сада, кад је и на њу налетела ова   невоља, она поче осећати, како су страгане   патње, што пх трпп народ од овпх сплеџија.   Докле јој је бпо муж жпв, бпла је и впћена п   заклоњена, а сада? Сада је, ето, сама; сада нема   коме да се потужн. па п ако се потужп, она   нема нрава да тражп да је заштпте. А и ко бп   заштптпо туђу жену, кад, ето, нису у стању   да заштнте своје сестре п кћери ?  У овоме часу   сви јој људи посташе гнуснп п мрски, којп,   само да сачувају своје главе, оставњају некрсту   на вољу да пм срамоти кћери п сестре. А њен   „ага“ Рунић бпо је један од тих, п он јој у   овоме часу носта најцрњи. Само Мплоје, што   јој до мало час изгледаше страшан са онога   убиства, иорасте у њенпм очнма као дпв, дође   јој као некп анђео, који пзбавлш невпне и са-   тире злотвора. Н>ему бп се зацело поверила,   а он бп је, као и Смиљу Гагићеву, одбранпо.   Али камо га? Сме лп се надати да ће га до   сунчева смнраја вндети? Та само да зна где је   сада, отпшла би му, стала би уза њ, па бп с   њнм заједно кидпсала на силеџију, па ма је и   живота стало. Алн њега нема, а мисли, што су једна за   другом муњевнто сукгале, трнуле су једна за другом. а место њих остајала је само једна:   илп у хан или на Руднпк. Саломњене душе п претрнула од страха   седе на банак огњишта, па се заблену у да-   љину. Памет јој се следпла п она није умела   нпшта впше мпслпти. Чак нпје нп осећала, како   је ону златну рушппју стпсла у шаке, на не   пушта. Најзад расклопи шаку п стаде несвесно   гледатп у пару. Из вајата зајеча болеснпца.   То је освести и она скочи, па, п не мпслећи   шта чинп, турп пару у недра п уђе у вајат. Свекрва је седела на кревету п пажљпво   носматрала у снаху. —  Је лп бпло кога у  кући? —  заппта она. — Ј есте!  —  одговори Станојка, а ноглед   сакрпва у  страпу. —  Ко? —  Субаша. Апђа прену и разрогаченим очпма ногледа   у снаху. — Да није дознао? — Није, —  одговорп ова. —  Па што је онда долазио? Стапојка стојп п као заливена ћутп. Анђа   је по њезину лицу опазпла. да се она ломи и   мучи нешто. —  По Богу, снахо, што ћутшп? Да ни-   је зло. Станојка не мога издржати више. Мислила   је да ће се угушити, да ће јој срце нреиући.   Сузе јој грунуше, она заронп лице у њено крило   и поче силпо јецати. Анђа јој прихватп главу, нривуче је себп   и стаде је љубитп. —  Моја лепа ћеро, спее мој, шта је?   тепала је болесиица Станојцп. —  Јаох, полудећу! —  врпсну Станојка. — Зашто, него моја? — заппта свекрва.   а глас јој дрхти од страве. — Звао ме? —  зајеца Станојка п поново   сакрп лнце у  свекрвнна недра. —  Ко ? —  Субаша ! Да је муња пред њом •  планула. не бп је   толпко поразпло као ова једна реч. Она се немо   загледа у снаху. Сад јој на један мах поста   јасно оно, у шта до мало час нпје веровала.   Хаџи-Ђера је, дакле, пстпну говорпо. Нпсу Га-   гпћн убплп њезпна снна:  то је урадпо ага   Џпппћ, да не зазпре нп од кога, кад му жену   пожелп. — Куку менп. најо. шта да радпм, што   ме не убпјеш? —  врпсну Станојка. Анђа нпје чула овај врпсак. Ово ново са-   знање вратпје поново јучерањем гробу. којп је   до мало час заклањао Милојев догађај. Свн овп   ударци, што се у два дана стекоше, већ су је   толпко сломплн. да впше п не лпчаше на жпво   створење. Лпце јој се за чудо смањпло, а пз   очпју је нзбпјала нека клонулост. Ударцп суд-   бпне осули су се свом жестпном на њезпно   срце, као град па винову лозу. Па ппак у тој сатрвеној и од јада умор-   ној душп нашло се места, да н овај ударац   осетп. Сад вшпе нпје пмала гласа да јаукне и   запева, алп је пз очију као дажда ронило. Тро-   струкп јади стопплн су се у један општп бол,   а то, што је сада чула, бпла је само једна кан   у непзмерној пучпнн њезпне несреће. И у самој стварп тешко је одредитп, ко   је у даннма овога времепа впше трпео п пспаштао:   човек нлп жена? II једно п друго осећало је   невољу, али је у неку руку жена бпла још већи   мученнк од човека, који је ипак могао наћп и   одушке својпм патњама. Могао се осветпти, од-   метнутп, па п ако му је живот био Фпзичка   патња, а он је бар тада био слободан, враћао   је злотвору мпло за драго, па је уз то често   слабпјег п заштптио. Алп ж ен а!  Она је бпла   олпченн мученпк: њезина страдања бпла су не-   сноснпја п тежа. у колпко се нпје могла као   човек нп одметатп, ни светити, па чак нн оду-   пирати. Везана за кућу, морала се у свему   ослонптп на заштпту мужа илп оца, а муж и   отац. тако исто иотиштенп, бплп су толико слаби,   те нитп су могли ни смелп да је заштпте. Да   сачувају главу, трпели су да пм се образ укаља;   подносплп су да им зулумћар одводи жену,   кћер и сестру, те да их после осрамоћене врати   кућама. Опре лн се когод томе, тај више није   имао станка у кућн,. тај се морао раставпти од   породице, па ако се нрихватио планине, кућа   му је постајала згарпгате, на коме су се често   ваљале лешине жене п деце. Али у  колпко је жена, уоиште, у своме   мученпштву, стајала впше човека, у  толпко се   над женама својпм мучеништвом нстицала матп,   која је уз лпчну патњу зебла још п за жпвот   спнов .ђп п образ кћерпн. Она је управо бпла   онај највећп очајннк овога доба, она је највпше   трпела п осећала. Нпшта. ама нпшта ннје пмала,   пзузпмајућп срца, у које су се слагалп јади и   патње, очнју, пз којпх су ронпле сузе, п усана,   што су запевале. Отуда п највеселпју песму у   нас пзвпја сетна мелодпја туге п плача, а то   су звуцн мајчпнп. ГА баба Анђа бпла је у свему нрава мати   из тога времепа, над којом се цотнуно проло-   мнла судбпна српске мајке. Дочекпвала је не-   срећу за несрећом, трпела је, кпдала се у самој   себн, п са жудњом је очекпвала смрт, једпног   прнјатеља којп спаеава. —  Камо да се нпсмо нпкада нп роднле!   —  зајеца Анђа кроза сузе. —  Тешко мепп, кукавнцп сињој!  — хукну   Стапојка. Веселннце моја, шта знам да тп саве-   тујем, п ко бп теспаеао! Најбоље би бпло да   одеш одавде;  алп куда бн ? Зар те то псто не   бп и на другом месту чекало? —  Па зар је мало, што сам пнако несрећ-   на, него и ту бруку да доживпм? Баба Апђа је осећала да друкчије не може   бптп, него да се, као н остале, покорн судбпни;   алп то јој пе смеде поменутп. Та реч није мо- гла прелететп преко њезпнпх усана, јер јој се   чпнпло, да бп тпме уцвелпла онога, што под   земњом почпва. А грознпца, што је непрестано тресла, све   је впше пламтела, те јој се, у овој сплној ва-   трн, чпнпло да ће сагоретп. У два три маха   дође јој да заппта за брата, алп п она као да   је почела овога пута осећатп према њему оно   псто што п Станојка. „Уз њега као без њега“,   — помпслп, па одмахну руком, као да отура   помпсао од себе. Тако су обе ћутале једна поред друге, све   докле се не вратп Руппћ. Станојка брзо уста   са седпшта, па тако стојећкп сачека, кад овај   отворп врата п стаде пред сестру. Бпо је опако   псто суморан п натуштен. —  Шта је теби? —  запита је сухо. Ето, нека ватруштнна, — одговори Анђа. Он за часак заста код њене постеље, не   говорећи впше нп речи, а после се окрете, пзађе   пз вајата у кућу, седе према огњшпту. напунп   лулу и поче замишљано одбнјати густе днмове. У првп мах, кад је онако преплагаеп п   узрујан изашао пз куће, пошао је куму Мра-   тпћу, да се посаветује, како ће и шта ће су-   тра, кад спђу Турцн с Рудпика, алн се успут   присети да му ваља да буде оирезан, па да са-   чека да се од другога ствар рашчује. Досада   се још није ншпта сазнало у селу, а тешко ће   се п сазнатп пре силаска агина с Руднпка. Загато   бп. дакле, пре времена излетао, кад нема корпсти. ____ а ноћас ће му, ваљада. доћп ма каква згодннја   мисао, којом бп п себе п село заклонпо од крв-   нпне, која се морала плаћатп, кад се убпјенн   Турчпн нађе на чијем атару. Тако је размпшљао, стуиајућн ногу пред   ногу, а у главп му је хучало као потмулп шум,   кад се шумовпто грање занпја. Колена су му   иоклецпвала од страха на помисао, шта ће се   све сутра десити. Турцп се неће освртатп нп   на што: запалпће му кућу. поробнће га. па кад   пе нађу Мплоја, искалпће освету на љему. јер   ће сматрати да му је он јатак п да га је скло-   нио. А ага Џпнић неће тада нп брком мрднутп.   да се заузме за њега. Такве су му се мпслп врзле по узбуњеној   главп, па што је впше мпслио о томе, машта   је све впше раднла, н он се као ппјан пово-   дпо, лутао којекуда, хуктао п проклпњао, па   пајзад н не оде куму. Ннје му бнло нп до разго-   вора, нн до чега. Сад бп највећма волео, кад   би се некако створио у субашину хану, иа   да му учинп што велпко, велнко, чнме бн га   тако задужно, те да му п сам рече: „Е, Рупићу,   н досада сам те знао као прпјатеља, алп од   сада те, ево, прпзнајем за рођена брата.‘ ‘  Алп   ма колпко лунао главу, ма колнко се мучпо да   у тако краткоме времену изуме ма шта знатно,   те да га толико задужи, нпје му баш нншта   иадало на ум. Онај несноснн шум. што му је у   главн брујао, као да му је сваку мнсао сплео   и замрспо, те му тако нпје остајало нпшта   друго него да стреип н да хуче. Као утучен седео је тако п расејано гледао   у  оне шарене плампчке. што су са укрштенпх   гламња сукталп. повпјалп се п као пламенп је-   зпци лпзалп нпски дпмњак, што се пзерпо п   као расклопљена чељуст зпја над његовом гла-   вом. Док је он овако сатрвен бленуо, Станојка   је седела у  вајату покрај свекрве. Обе су само   ћутале. — Па опет, — рече Анђа. — ваља му рећп.   Идп му кажн, да дође овамо, а тп пзађп мало   напоље п не улазп докле те пе зовнем. Станојка пзађе у кућу п каза Руппћу све-   крвпну поруку, а кад овај оде у вајат, она   штуче напоље. Срце јој је куцало од страха п не-   пзвесностп, како ће се пајзад све то свршптп.   Језа је спопадала на помисао, шта ће све бити   с њом, ако јој нп он не помогне. Не потраја дуго, а вратаоца на вајату   нагло се отворише и пз њпх пспаде Рунић, модар   као чпвпт п много узрујанијп него што беше, кад   се вратпо. Очп су му лево п десно зверале, као   да пграју. У дворишту се сукоби с њом. па   кад је спазп, као опарен трже поглед у страну,   обори очп п брзо измаче цут села. Станојку таче леденнца. Његова усплахн-   реност п онакав поглед ни мало јој не казп-   ваше да ће се све на добро свршитп. Она га   испратп очпма донекле, а онда сва претрнула   уђе у  вајат и бојажљпво погледа у  свекрву. Свекрва је седела на кревету, руке спу-   стила у  крпло, а немп, зампшљенп поглед упрла   у зпд. — Ш та тп каза, најо? Место одговара Анђа је загрлп п стаде   сплно јецатп. Плач је гушио, те јој задуго не   даде да проговорп. — Не пдп!  —  пројеца најзад. —  Ма нас п   побилн.све до једнога, немој му пћп. — Заклонпће ме, је лп? — впкну Ста-   нојка. а лице јој се разведрп, кад чу пз уста   свекрвинпх онако одлучан одговор. —  Не пптај, кћерп! —  одговорп свекрва.   —  Он те не може сачуватп. Велп, Турцп су   господарн, а ми смо раја, па неће под старост   да патп нп за кога. Алп, ево, ја тп велпм, не   ндп, па нека нас побпју. Анђа је, у овом часу, била решена на све.   Све што се од јуче догодпло п што се догађа,   па онда и ово братњево мекуштво, доведоше је   ван себе. У овом часу бпла је кадра на све.   Личила је на рањену вучпцу, којој су ловцп на   ложу набасалп, те је сад спремна да скочп ма   и на стотнну, да пх зубпма коље, ноктима   раскнда. иа ма је у томе часу на комаде исекли. Алп Станојка нпје пзгледала тако. Прева-   рена у надн, оборила је главу, па нешто пре-   мишља. —  Ето, —  прошапута. — Сад ме впше   нпко не може бранитн. — Он вели. —  додаде Аођа, кад јој нрви   гнев одумнну, —  боље п субашп него на Ру-   днпк. па, ако се покорпш, да нас још само тн   можеш сачуватп од пропастп. —  Кукавпца! —  плану Станојка, а на   лпцу јој се разлп гнушање. Анђа не одговорп нпшта. Станојка је као скамењена бленула. Тек   сада, кад је чула ово, осетила је : како је пог-   пуно остављена самој себп, како под овим кро-   вом нема впше браниоца, од кога је с правом   емела да захтева заштиту. Ш та се Руппћа тиче   њена судбпна? Та он је то једва дочекао, да   њеном срамотом сачува своју главу. Кад не би   отишла субашп, зар би је он сачувао Руднпка?   И зар бп је после тога гледао мпрно у оврј   кући? А да оставп кућу за навек, где би ?   Није имала оца, а мати јој је умрла пре две   године, баш кад су је довелп амо. Није јој остајало друго оснм онога :  или или. Мпслила је тако једап часак, па онда, као   пробуђева, ирену, ступп одлучно зиду, о којп   впшаше њено стајаће рухо, и стаде га скпдатп. —  Шта радиш то ? — Ништа! —  одговори и продужи посао. — Како, ништа ? —  Хоћу да се обучем. — Зар да му идеш? — хтеде запнтати,   али не изусти. После онога узбуђења она је   наново клонула. Што да је нпта најпосле за   оно што, ето, мора бити. Срце јој се цепало, алн је ћутала. Снаху је много волела. а сад,   кад је нзгубпла спна, гледала ју  је место њега.   па се може замислптп, шта је ова јадница све   осећала, кад помнслп, да је њезпну детету су-   ђено, да н оно претрпп ону срамоту. Докле се Станојка удешавала у стајаће   рухо, Анђа је седела па својој постељп, па.   онако буновна п пометена, загледала се у нрпкло-   пл.енп п једпии нрозорчпћ, што га на вајату има.   а кроз којп једва проспјава мутап зрачак зпмског   сунца, што напоњу онако раскошном светлошћу   блпста и треперн по сребрннм руднпчкпм пла-   нннама и њнховпм дубодолппама. Кад навуче свој новн гуњпћ преко сукнена   јелечпћа, што се прпппја око впта струка, па   дубоко око недара исечен прпкопчава под саме   облине педара, Станојка прикопча пспод грла   убрану мараму, што јој на темену покрпва малу   н као тањнрић округлу конђпцу, па се отуда   сиушта пнз врат, а одатле, с рамена на недра п   под грло. Опа је у  самој ствари бпла врло лепа,   можда много лепша него што се то често на-   лазн међу кршним сељапкама руднпчкнм, које   впснном н складннм облпцпма тела опомињу на   раскошпу лепоту овпх плаппна. Онпх година, кад су дахпје овладале п када   овим наснлнпцпма поста једнна сврха, да сво-   јом грубом сплом застраше народ п сасвпм   га нрптпсну, а за тим, да се што впше наужп-   вају у своме разврату, бпло бп зацело чудно,   како се Станојка н досада сачувала пспред очпју рудннчкнх Турака, да нешто Рупић нпје бпо   један пзмеђу пајвернпјпх кнезова н да ага Џпнић,   који је већ одавно бацио око на ову лепотнцу.   па само чекао згодну прплпку да је примами,   ннје отклањао Шаћира п остале од ове куће. Кад Станојка навуче још иреко свега одела   и подужи зубун, што јој донпраше до сампх   ко.тена, те тако покрн њнме и сукнену сукњу,   проткану јасно црвеннм шарама, како се то носи   у овпм крајевима, она приступи свекрвиној руцп. Анђа тужно погледа ову младицу, пз чпјег   лица п целе појаве избијаше необпчна свежпна   невестпнске лепоте п снажна здравља. У под-   грлац јој дође да се угушн, очп јој се паво-   дннше, п она загрлп снаху, нрпвуче је  на своја   недра, па онда поче над њом нарицати. Станојка је ћутала, а кад јој и самој на-   вреше сузе, искоича се нолако из њезиназагр-   л.аја, па онда изађе клецајућн напо.Ђе. Лагано,   као осуђенпк кад полазн кобноме месту, тако   је и она измицала из ове куће, која не беше   у стању да је заштитп. Свеж поветарац пнрка   озго с Рудника. па се дотпче запламтелих образа,   врела чела н очију, које у грознпчавој ватрн   горе; а у главп је осећала необичну туност,   као да је тамо утиспут комад тешке стене, на   је занречио све. Страхом отупела, нпје впше   умела ни мислити. Једино што је осећала   још, било је срце, које би од времена на време   затрептало, те је опоменуло, да је она сада сама,   без иомоћи. да мора онамо, камо п остале већ   давно одоше, да образ изгубе. На избрегаку, с кога се слазило у подужу   узину, у којој је субашнна кула п хан, заста,   да се иребере п одахпе. Десно, у  страни, пружа   се густа шума, која као подужп језик пресеца   ову дубодолину, а одмах за њом назире се   дрвепп кров манастпра, над којпм се скромно   издпже маленп крстић, колпко тек да обележи   светпњу. На левој странп од овога пзбрешка   дизао се у долпнп двоспратни хан, с простра-   нпм чардаком, који пагае цело лпце зграде. Многп   прозорп на хану, гато се одовуда црне, као   дуп.Ђе у стенп, гледају у  њу, те јој се чпнп   као да је посматра стотипу очпју. Из пространа   димњака пзвпја се плавпчаст дим. Пред ханом   стоји неколико сељака, а тамо, уза самп хап,   из поткивачппце доппру тунп удари чекпћа,   којим снажпн налбаптпн, са засуканпм рукавпма,   поткнва коња неком јанпчару. И тај хан с многпм прозорпма, с гомплн-   цом сењака, налбаптпном што узмахује чекпћем   и таластастом околипом као да се купају у  нео-   бпчној јасној белпнп сунчеве светлостп п снежна   сребра. И њој ваља сада спћп тамо, проћн поред   оне гомилпце п ућн у хан. бапт у она врата, што   јој одавде пзгледају као нека чељуст, гато се   разјанила, па очекују само њу, да се склопе и   да је занавек прогутају. А гато је најстрашније,   она ннје пмала куда впгае; моралаје својевољно   ућп у јазбину, гато јој тако лпчаше на чељуст   у аждаје. Ненадна немоћ као да јој прикова ноге за   овај пзбрежак. Окрете главу у десно и иоглед   јој се наново зауставн на узану дубодолпну п   нгумпцу, пза ко.је пзвпрује онај маленп врст од   жуте медп, на скромном светлошћу треперп у   горској сенцп. II тај маленп крст, што тако свет-   луца. као да је посмагра, као да јој шапуће:   _3ар н тп?~ Она се збунп; неко неочекпвано   осећање разлн јој се ио нелој снази, на се п   нехотпце нрекрстп. саставп обе гааке на недра   и дубоко се ноклонп. 7. Као некп нејасан зрачак наде лебдео је пред   очпма Хаџи-г Берпнпм. докле је нртио с Мплојем   кроз узапу долину и манастирски забран, што   нх заклаљаше од уходљпва ногледа. До самога   манастпра нису ни једне речи нроговорплп.   Обоје су билн и сувнше занетн својим мислпма.   Хаџп-Ђерп је нзгледало као да је сам Бог уде-   спо тако, да Милоје убије отмичара и снасе   девојку баш из оне куће, с којом је у крвној   омразн. Радосна слутња, да је настао час, када   ће, помоћу овнх двеју најглавпијих нородица,   измнрптн оба села, па н остала, што ириста-   доше уз ова, чисто га је озаравала, те се опај   суморни изамраченн поглед све већма разблаживао   уверељем, да ће ипак доћн дан, у  који ће бла-   гословптп пзмнрену децу. А док се он заносио   маштом и сновима, Милојеје ишао за њим по узаиој стазици, суморан п задуб.Ђен у оно, што   га сада очекује. Био је на чпсто с тпм, да му   сада нема впше повратка у  село, ако га је Сул>а   само уочпо, н да, хтео не хтео. мора оставпти мајку   п све, на се потуцати од немпла до недрага   по беломе свету, илп се одметнути у планину.   Нн једно нп друго није бпло баш тако лако.   Од овога часа за њега се внше неће наћп крова,   нод којнм бн могао одахнутп бар са онолико   спокојства, с колпко је то досада могао. Алп у колико му ова мпсао не нзбпјаше   нз главе, у толико се помаљала н друга:  па што   се више блпжпо манастнру, та га је мисао све   јаче и јаче захватала. Тамо ће, без сумње, затећп   н Смил>у. коју је онако пенадно оставио. Нека   нејасна страва косну га, кад помнслп да ће се   њих двоје очи у очн погледатп, па да ће,   можда. чак н разговаратн. Тај чудновати осе-   ћај, што би се у њему заталасао на ову но-   мисао, схватао је да је отуда, што међу њнма   лежп већ толнка крв. Овога пута бно је вол>ан,   шта внше, он је нотпуно и слепо веровао Хаџп-   г Берп, да Мнлана ннје убио нико од Гагнћевнх;   у то је веровао можда н зато, што је осећао,   да је Хаџп-Тера једини, којп га може закло-   нпти пспред турске освете: алн то нпје све.   Између њнх лежн још много крвп. нзмеђу њнх   стојн крвава мржња, која се раеннрпвала пет   годнна, која је пет годнна гутала жртву за   жртвом. на зар само овај случај, коме се пи   он нптп нко није надао, да је утули? Та   њега је још сплппје кпдала љутпна баш зато, 111то се све тако морало десити, те да се од-   меће од куће ради ове девојке, за чији спас не   би нп нрстиКем мрднуо, само да је зпао. е   Рамо њу носп. Мучен оваквпм мислима, чнсто се гризао у   себп. а деснпцом. која му је једнако почивала   на сплају, стезао је јабуку од свога кубурњака,   да би је сву у прах раздробио, само да је   могао. На манастирскнм вратима дочека пх духов-   ник. који баш тога часа беше свршио Вечерњу. Како је дегету? —  упнта Хаџи-Ђера. Добро, хвала Богу? —  одговорн овај,   —  Сад се сасвим оноравпла. Духовник приКе Милоју са осмехом и нружи   му руку. —  Здраво, јуначе! Ти бсоколи ! Мнлоје се збуњено насмеши. Дамњан велн, да сп н оног другог ро- вашио. — Зар Суњу? —  ирену Милоје и па-   жљиво иогледа у духовника. А но чему зна Дамл.ан? —  заиита у   исти мах Хаџн- Бера н заста да чује. ВраКао се тамо, на је но коњскоме   трагу, баш на савијутку где је Суља бегао,   нашао још један кубурњак, п то празан. Мора   да му је рука обран.ена, на га је исиустио. — Их? —  љутну се Мплоје. —  Што га   не згодих бољ е!  Сад бих био миран. — Не брнни. јуначе? — одговорн пгуман   весело. — Данас си осветлао образ старпм   Стапковпћнма, а за оно друго лако ћемо већ. Хвала п узношење игуманово разгалише   суморне мислп младпћеве, п он уђе за њпм у   ћелпју. — На троножпци, уза самн оџак, на коме   треперп ватрпца, те благом топлпном загрева   ћелпју, седела је Смпња. Овога пута Мплоје   загледа мало дубње у ово ведро лпце с двема   јамицама и пуначкпм усницама, што чисто пламте   руменплом према тамној коси, коју је, због ра-   нпце на потиљку, морала расплестп, те јој тако   расута падаше под сама колепа. Нешто од пада   п несвестп, а нешто од страха, што га је пре-   триела на згарпшту куће и кад се отимала од   Нама, лнце јој је дошло блсђе, а у  онпм ведрпм   очнма, што су онако веселом ралозпалошћу гле-   дале, сад се онажала страва. Полудетпњег пз-   раза сасвим је нестало за оно кратко време,   а место тога дошао је пзраз већ зреле девојке. Мплоје збуњено оборн очп. Бн му некако   чудновато у блпзпнп овпх расплетених коса,   што су као црни таласп сенчплн жаркасто лице,   па се губнлп испод внта струка. А чим су онн ушли, она је скочпла с   троножице, те пх, ио обпчају, дочекала сто-   јећкп н смерно. —  Како тн је, ћерп? —  заппта је Хаџн-   'Бера брижно, па очннском пежношћу, која је   чисто преображавала опо озбиљно н суморно лице калуђерево, ухватп је за подбрадак. подиже   јој главу својпм очпма. те је помилова. —  Сад је добро!  — прошанта Смиља п   пољуби га у руку. — А рана. боли ли ? — Мало, али мп је отац духовник засуо   нечим и привезао. —  Не бој се, проћп Ке већ !  А знаш ли   ко те је пзбавпо? Девојче се мало снебп, иа бојажљнво по-   гледа у Мнлоја. Мплоју удари крв у образе,   п поче пестално звератп на све стране. Чпсто   бп побегао, само да може. —  Знаш ли ? —  ионови игуман. Девојка нерешљпво погледа у Мплоја, којп сав збуњен скриваше поглед у страну, за тпм   му црпђе и саже се, да га у  руку целује. Милоје. као оиареп, трже руку н поцрвене.   Обоје стајаху једно ирема другоме збуњенн н   без речи. Овај тренутак био је за Милоја толнко   тежак, да се ннје умео наћн. Чинило му се,   да ће сад нроиастп у земљу од неког непо-   јамнога осећања, што му је опхрвало срце н   душу и помутпло сваку другу помнсао, осим   једне која га ни сада пнје оставнла. Шта ћс   он унраво овде са овом девојком, коју н није   мислио да избавља, а коју не би нн нзбав.вао,   само да је знао да је она? У њему је кииело, таласало се н запљу-   скивало чудно осећање, што се гпбало између укорењене мржње, коју нпшта не може збри-   сатп, п неке нејасне туге не наспрам ове де-   војке, нп према њезиној судбини, него сасвим   онако. Он је осећао тугу, што се ноткрада,   сам Бог зна чега радн, и дође му још мучније   и теже. Поумп да се час пре уклопи са овога   места. па да бега далеко, далеко од непри-   личпа састанка, алп један изненадан догађај   нрикова га за место. Баш у томе часу зачуше се нанољу неки   гласови. а мало за тим Смиља врисну и по-   лете вратима. На прагу ћелије стајала је њезина мајка.   усплахпрена и рушна. Кад су јој и кћер узели. она се, као ван   себе, вннула за Турцнма, што су откасалп, на   је трчала за њнма. колико је душе нмала.   Сила очајања удвостручила је њезпну снагу,   али коњаници бејаху још бржи. Наскоро ишче-   зоше иснред њезнних очпју, али она на то и   не гледаше. Летела је као вихар, пентрала се   као днвокоза, докле год је усугубљена снага   нодноспла, а када је већ далеко оставила за   собом село и дим, што се пушио са згаришта,   срушнла се у снег од умора. Алп материно   срце не зпа за умор. Прпкупн снагу, диже   се, иа. нлачућп н наричући, загазп наиред.   Уиутила се право Руднику, н Бог зна, докле би   тако ншла и у какву бн се урвину сурвала,   да се не сукоби с Дамљаном, који се баш   тада враћао са Суљиним кубурњаком. Он јој је казао да је Смиља спасена, а она, као без   душе, потрча овамо, да је видн. —  Најо !  — врисну Смиља и полете на   недра мајчпна. —  Чедо моје!  Мајкина мученнце !  —  јаукну   старица и. загрлпвшн је, грцаше у илачу. Игуман се смрачпо, на окренуо главу у   страну. да прнкрпје сувишан потрес, што се   на лицу огледа, а Мплоје блене у ово двоје   и као заливен ћути. Тако су остали неколнко тренутака, докле   пгуман не приће, те пх благо растави. Старнца је већ од духовнпка сазнала, ко   јој је спасао Смиљу, те, кад угледа Милоја, који   се већ беше иовукао у крај ћелпје, на отуда   зверао, како би се уклонио, она притрча, до-   хвати га за главу п стаде га љубити. - — Сине, избавитељу !  — зајеца, а илач   је толнко загуши, да више није могла ни иро-   словити. Држећи га у своме загрљају, тресла   се и ридала пад његовом главом. Неколико пута нокушао је да се извије   нз њезина загрљаја. али не мога. Старица   укопчала своје руке око његова врата, иајеца,   дуго јеца. И он у томе часу чудно задрхта.   Учини му се, као да га захвати и понесе силпа   бујица. Она потајна туга, што га до мало   час само дотнцаше као таласић, што се тек   дотакне стрме обале, па се о њу разбије или   устукне, запљусну сада као набујалн 'вал и   обујми га свега. Њему се учинило, да се у 120 Д Р А Г У Т Н Н  Ј .  I I  Л  I I  Ћ часу проломпла нека устава. што је сметала   овој тузи. да се као бујнца разлпје, да га свега   ноплавп, очп му се наводншпе, и он јој лагано   одви руку од свога врата. — Немој, мајко, не кбби внше !  — рече.   па је по.Ђуби у руку. Игумап као да се сав озарп. Очп му за-   сјаше днвном нежношћу п не мога се уздр-   жатп, а да га не пољуби у чело. —  Тако, јуначе !  — кликну. — Тексада   си довршио добро дело !  Зар нпје тако боље, ха? Мплоје само погледа у свеже Смпљпно   лице, што се н кроз сузе осмехнвало, као ју-   тарња ведрина кроз разбпјене облачке. II стаде   му чудно, како је  имао душе да досада мрзп   ову старицу, која, као и његова мајка. патп   због њнхове размнрице, што Ке пх пајзад за-   тртн све, н овога Божјег анКела, који бп пропао,   да не беше њега. На докле је тако мпслно,   њему се чињаше као п да не стојп на земљи.   веК да лебдн у ваздуху, а у душп му наста   тако лако и драго, тако мнло, да бп у овоме   часу внкнуо нз гласа свнма, што нх је год у   Моравци.ма п ДиКу :  „Доста, љ уди!  Што да   нам мајке н сестре злопате !“ Понос, што га   узднзаше на помисао, да је сачувао образ не-   виној девојци, н што је утро с.узе једној старпци.   занесе га свега. Не једнога Рама. него да сад   навали цео Руднпк, он се не бп прсиао. Сам   он једаи стао бп иред овај ираг, па бп суз-   бијао, млавпо и таманио навалу. све докле не бп малаксао и докле се, као ирави јунак, оихрван   ранама, пред овим нрагом не бп срупшо, као и   његов деда. кад брањаше лешину свога хра-   брога војводе. А када је код старнце одујмпла ирва на-   вала јадања и туге, игуман је ноче распити-   ватп о свима потанкостима у Дићу. Од Смиље   није ништа сазиао. јер је још бпла у заносу.   кад је он отпшао по Мплоја, да га амо до-   веде. Сад му је старпца пспричала св е:  п како   су однели Јована и како су кућу спалили. Хаџп-Ђери се савп око срца. кад зачу   шта је бпло с Јованом. Оп је врло добро слу-   тио, да Шаћир неће оставпти ствар на томе.   Њему се Смиља допала, због ње је и обедпо   Јовапа за Мпланово убпство, иа кад Јован нпје   одао где је сакрио сестру, он му је заиалио   кућу. а њега, као убицу. однео па Рудпик. Па   сада. кад сазна још и то, да је Рамо убпјен, а   девојка сакрнвена. претурпће дрво и камен, само   да је пронађе. Јато се није смело иочаспти нн часа. Иа-   љало Је пожуритн, да се девојка склонн на   поуздано место. Алн гдеУДа је склони у бли-   зинн Рудника пли у Ваљево. о томе није смео   ни номислити, јер докле је год досезала Сали-   агина власт. дотле је и његов иобратим Шаћир-   ага жарио и иалпо. Ти, Смиљо, мораш још сада отнћн   одавде. Ето, Мнлоје ;  ти си јој избавио образ,   на ћеш га боље и сачувати него нко. заго ћете   је ти и Дамљан одвести. — Зар да је одвојим од себе ? —  заплака   старица н нригрли девојче, као да бп је хтела   заклонпти од онпх што ће је одвести. —  Неће за дуго, сејо, — одговорп нгу-   ман;  —  а н ти се мораш још еада вратити у   Днћ, да те не нађу овде. Јер ако субаша са-   зна. онда нам је свима ушао у траг н све ће   нропасти. Тешко мени, сињој кукавнци!  — за-   јеца старпца. — Једно труне у тамници, а   друго да мн се потуца. Међутим, духовник је већ довео Дамљана.   за чијнм снлавом блистаху, као млеко, срмали   ништољи. што му нх је Мнлоје иоклонио. — Е, хајде, См и .ђо ,  у нме Божје! — рече   нгуман н даде јо.ј руку, да је целује. а он њу   пољуби у чело и благослови. —  А куда ћемо? — заннта Дамљан. —  У Зеоке, кнезу Станоју. Поздравите га   од мене и кажите, да ћу му скоро навратити. 11ред самн полазак, кад се Смнља опрости   н изви из мајчина загрљаја. прнћоше Мнлоје н   Дамљан игумаповој руци. — Благослови, оче! Бог вас благословио, децо, н срећан пут! — И опростн ми. ако сам те кадгод што   увредио; ја се нећу враћатп внше, —  рече   Дамљан и саже главу, да прими благослов. —  А што, сннко; зар ти је  додијало у нас? Није! — одговорп Дамљан. —  Пдем у Недића дружипу. Ваља ми. оче, да заслужим   ово оружје, што ми га Милрје поклони. —  Зар у хајдуке ? Ја! Додпјало мп гледати ове покоре. Е, сре^но ти било, спнко!  — рече игу-   ман. на. пошто га благоелови, пољуби га у чело.   —  Иди, алп чувај српски образ, а нросто нека   је оно хлеба и солп, што си под овим кровом   појео. Сунце је гихо залазило за врхове устала-   салих гора. па је сетним руменнлом надалеко   позлаћивало сребрна нлећа натуштеног Рудннка   и магловитн вео горостасног Медведннка. У овој   злаћано-тампој светлости суморне горе и мрачпе   дубодолине, што мећу горама зјапе, као страш-   ни амбиси, постају још мрачннје п суморније.   Тајанствене сенке, што се у склоиу усталаса-   лих гора мичу и витлају, као огромне сеновите   сабласти, часом се рашире, а часом нестају ис-   пред последњег руменила, које кроз беличасте   облачке овде онде на заиаду нробија. А лаки   сумрачак, што <е иостепено разилазн нз ових   долина. диже се у висине, па захвата подножја   н плећа горска. Сунчево руменило гаси се по-   лагано и још само затрепери, као златан талас.   по врховима рудничких илашша, што се једпа   нзнад друге уздижу. Сребрни врховп блеснуше   још једаред у нозлати светлости која је захо-   дила, а онај сумрачак запл>усну. ирели их сво-   јом тамнином, па одједном утопу све у мрак.   Огромне планине, увијепе тамом, суморне и иеме. тек по којп нут зашуме дугнм шумором.   То је севернн ветар. што дере кроз густо   грање горскнх грмова п навлачн тамне облаке,   да на планпнскпм плећпма отпочину. Хаџп-Тера сео крај оџака, склоппо обе   руке међу колена, па тако замишљено гледа   кроз нрозорчпћ у онај последњи зрачак, што још   једном затрепта над кулама руднпчке тврђаве.   Бегупце је још за впдела псиратпо п тако је   сад сам у својој ћелнјн. Овако усамљен прибнра у паметп дога1>аје   овога дана, а оснм тога мпсли и на оно што   се сутра може деснтп. кад Шаћпр-ага дојурп   у село. II што год дубље ронп у ове мпсли.   све му се црње п црње пред очпма представља.   На душу му се свално тежак терет, а мислп.   што преплећу, унеше читаву забуну. До мало   час бно је весео, алп сада, кад је остао сам.   започе осећати. како је још врло далеко од   онога, о чему је толико сањао. Зар ће овај до-   гаћај измприти крваву заваду ?  Зар оспм Ми-   лоја није ту још н Рупнћ, којп му највшпе   смета, а он је н глава у селу, н од њега много   што шта завнсн :  па да Моравчанн учнне ма   шта мнмо његове воље ? Па онда, ко зна шта   све може 1'уппћ урадити сутра, бпло због страха   плн због оне претње, са које га Мплоје у мало   не убн. Па баш н кад би оћутао, зар неће   одати све, на н њега, ако је Су.ља само познао   Рамова убпцу ? Одаће, нема сумње, само џш   сачува свој жпвот. И глава игумапова клоиу на грудп. Из ду-   бпне душе поче осећати, како је п тешко и   стрмо, кад се пође нутем Божјпм, којпм он   ступа. Већ сутра дап окрнвиће можда и њега,   одвешће га на Рудник, па за дан два сле-   таће над његовом главом руднпчки гаврани;   он ће погинутп, а његово стадо и по његовој   смртп крвиће се п гложпти до своје истраге. Хаос, што му се вптла у  главн од оваквпх   мисли, све га впше заносп и буни, на, ма да   се отнма, да чпм бпло ублажи тако кобне и   црне мислп, те да се, колпко толпко, оснажп,   ниак под утпсцпма ових мисли, које слетаху   једна за другом, поче све већма малаксавати. Мртва тпшпна, што се разастпре око њега,   н оно тпхо пуцкарање у оџаку, повуче га још   дубље. Он превуче руком преко врела чела, ду-   боко уздахну и прошапута: — Будн твоја воља! За тим се диже, метну камилавку и уђе   У  цркву. Увек, кад год м у је  ваљало да се ирпбсре   и оснажп, да укрени срце и душу, Хаџн-г Бера   је улазио у цркву, па је у  тишинп н молитвн   пробављао по читаве часове. И за чудо, носле   сваке молитве враћала би му се нрисебност, а   дух се толико сталожио и укренио, да је из   храма излазпо освежен и снокојан н увек с   много ведријим мислима, него лп што је у храм   улазио. Алн овога пута, кад је стао нред двери п   почео шапутатп своје молитве, осети да није   сам. Лено је чуо за собом шум и нечије ко-   раке. Ко лп то може бити? Од манастпрске че-   љади зацело ннко, јер су свп већ навиклп на   оваке прилике, кад игуман улазн сам у нркву,   да се, без сведока, с Вогом разговара! Хаци-Ђера се нпак удуби п замало забо-   рави на све. Побожна молитва блажила је  по   мало његову душу, кренила га, н најзад, кад   осети да је ншчезла сва малаксалост п потајна   страва од сутрашњице, он се прекрстп, дубоко   поклони н заредп целиватп ирестоне пконе. Тада   се обазре и спази у дубини прве препрате неку   прилпку како се крсти. У пролазу кроз препрату ова му прилпка   приступи. — Благословн!  — рече, иа се дотаче ње-   гова скута и целива. У нренратп је било доста тамно, те се не   мога раснознатп лнце, алн по гласу игуман по-   зна женско. — Бог благословно!  А ко сп ти ? —  Станојка! —  одазва се нрплпка, која   сва дрхташе од зиме. Хаџп-Ђери бн чудно откуда она сад овде. — Па, које добро, снахо ? — Зло. оче ? П1та је? Да нпје што Рупић одао? Ннје то... Него? — Грехота ми је овде рећи, —  одговори   она. па брзо нзаће из храма. Сузе су је гу-   шнле, алп стеже срце, да не заплаче. —  Хајде. снахо, овамо. Тп сва дрхћеш   од зиме. Ходн да се одгрејеш. Мало после дознао је игуман све. Она је   пошла Џпннћу. јер ннје смела друкчнје, али   на ономе нзбрешку, кад је хтела снћн, угледа   крст како треперп прам сунца, н њој се учшш   и срамно п гадно што је наумила. Тамо није   отишла, а у манастир није смела доћп. све до-   кле се не смркне. Бојала се, да је не сретне   ага Џиннћ илн ма ко од његовпх Турака. — Црква те је опоменула, снахо, и она   ће те снасти, —  одговорн Хаџи-Ђера. —  Не   брннн, ти се нећеш вишс нн враћатн ономе   жалоснику. Има у свету још добрпх њуди, којн   ће примнтн Бога. Станојцн лакну на срцу, н опа се брзо   саже, да целује десницу нгуманову. Баш у то време. кад је Станојка ушла за   игуманом у цркву, где је, усам.вен, мећу све-   тите.вскнм лпковима, прнбирао снагу и спокој-   ство за сутрашњи дан, седео је ага Џинић у   својој оџаклнји, у моравачкоме хану. Још ни-   када није изгледао толико нестрпел.нв, као ове   вечери. Његово изразнто лице с мушком оз-   би.Ђношћу па коме се ни у најтежнм часовима не би приметило нпшта, осим хладне присебно-   сти. грознпчаво је пламтело, а поглед је пла-   ховито стрел>ао оној косп, што раставља село   од хана п ове долине. С мпндерлука, на коме   је седео подвнјенпх ногу и пуштао густе дп-   мове нз распал.ена чпбука, гледа кроз прозор.   неће ли угледатп ма какав знак:  алп на оној   страни не јав.ка се никаква прплика. Лакн су-   мрачак брзо се претвори у мрак, п густа та-   мннна обухватп брда и долпне. Иза рудничких   планппа поче се помаљатп месечево лпце, те   расу аветпњску светлост но снежној белннп.   Из даљине допире потмули лавсж сеоскпх паса,   као да би да одгонп бледу сабласт, што се за   горама тајанствено помаља, днже п сетно плови   нзпад суморпих планина и сеоскпх кровова, под   којпма се већ у велике почнва. Ага Џинић нестрпељиво нушта густе дн-   мове, на од времена на време погледа оној   страни. с које ће му Станојка доћп. До мало   час био је спокојан није нн сумњао да ли ће   доћн. Алн што се дуб.ље у  ноћ залазпло, и ње-   гово стрпљење све је више ншчезавало. Па   нпак поред свега тога надао се. Она није то-   лнко махннта, да га превари, кад зна шта је   очекује сутра, кад зна да ће морати на ,,рудни-   чко весеље“  што га Рудничкн Бнк сваког петка   изводп. Алн, ето, сунце је давно легло, сумрак је   прошао, а ноћ је већ у велике пала на земљу;   сад би тек требало да је овде. Да је није ко- год спречио? Али ко? Руппћ? Милоје? Н иједан   ии другп !  Руппћ је и »сувпше мудар, те неће   учпнптп такву лудорнју, која бп га занавек   упропастпла, а то што РуппК не сме зар бп   могао Милоје? Па ппак, кад је почео о Мплоју   да размпшља, дође му на ум п Стапојкнн Мп-   лан. Сетн се, како је захтевао, да му заклонп   жену од ..руднпчког весеља“, па је чак н претио,   како ће 'се одметнутн. Иа зар Милоје нпје брат   Мпланов? Ако је, дакле, когод спречпо, то Ке   бптп само он, и нпко другп. Поглед му се омаче кроз ирозор, и он   чпсто затреита. Учпнн му се да ју је угледао.   Наслонн чело на еам прозор, а ноглед устреми   на онај пзбрежак. У полу тамној месечппи угле-   дао је пекакву прплнку, како са пзбрешка сп-   лази. И ннје се преварио. У јасној месечини,   која је мало по мало отела мах п обасјала   свакп џбунпћ н трнпћ, угледао је јасно неку   прплику, алп она је још тако далеко од хана,   да се једва разазпаје. Срце му залуиа, а нека   ватра букну у лпце. На челу п слепнм очнма   напрегоше се жилице, на почеше као и срце   куцатп. — Бнће она, — номпсли, па отурн чпбук,   да не днми уз очи, те да боље внди. А ирилнка с брежуљка примнче се лагано.   Тек носле неколнко часака, кад је наирегнутн   вид могао уочити, оиазн да су две ирнлпке,   а још доцннје, кад се обе приближнше голнко,   да се могло раснознатп облнчје, опазио је, да одњих није ннједно женско. Обе прплике слазиле   су лагано једна поред^друге, а једна од н>пх   прндржавала се руком о раме друге. Ага Џинић ускипе. Овај тренутак нрева-   реиа очекпвања узмутн му душу, стрпљење га   пзневери п он скочи са седпшта. — Тешко њојзп! — шкрпнну зубнма и   иљесну длан о длан. У оџаклпју уђе момак. — Дајде мп ћурак! Момак га пригрте црвеном кабаннцом, до-   даде му чпбук п он спђе ннз дрвене степенпце.   што воде прпземноме спрату, где су одаје ње-   говпх момака п харови. — Куја! — мумлао је полугласно. — Не-   ћеш овамо, али ћеш, бслн. на Рудннк! Под ћоновпма црвенпх чнзама шкрппи снег.   што се од сунчева захода наново мрзне, а око   слепоочњача нпрка хладан новетарац, те раз-   блажује сувпшну врелину. што му нз главе п   очпју бнје. Алн нп ова студен нпје у стању   да утиша ватру што га сагорева. Пред очпма   му н сада греперн кршна младнца. пуначких   недара. снежна грла, румених као крв усана и   тамних очију, које чпсто пламте неком нејасном   чежњом. Такве лепоте није видео скоро. на   нпје нп чудо, што је од онога дапа, кад је   Мплан захтевао да је заклонн од рудничкнх   весеља, букнула у њему помамна ралблуда,   која га дан нз дан све већма захватала. докле   га није сасвпм занела. Нажелео је, да иошто иото завлада њоме, да ностане њезинпм госпо-   дарем, па ма га то п жпвота стало. А помн-   сао. да она пма мужа, те баш кад бн га н по-   слушала. да бн он ппак њезину лепоту тек по-   крај њега уживао, толико га је узбуњивала,   да је чпсто заслеиео дивљом мржњом. У њему   је планула саревњнва нетриел.ивост. Ннје мо-   гао да трпн нпкога. на ни њега :  а уз то н   помнсао да би се овај и њојзн и њему осве-   тпо. кад би дознао како му Станојка долази,   узбуни га толнко. да није више помншљао   нп на шта друго, него како ће га уклонити   занавек. Алн ма да га је страст за Станојком н   сувнше занела, нпак је меркао згодну прилику   да ово нзвршн, а да се не носумња на њега.   То му је требало једно за то, што је с Морав-   чанима и Рупићем леио живео, а осим тога и   зато, што је хтео н у будуће да међу Морав-   чаннма остане као њнхов заштитнпк. Крвна раз-   мнрица између Станковића и Гагића била му   је добро дошла. да своје дело другоме подметне. А сад? Ето, сад внше нема Милана, па   инак она се не одазпва његовпм жел.ама! Нестрпл.ење, што га до мало час узруја-   вало, прометнуло се у буру гнева. Хтеде да   нареди момцнма: да иду у Моравце, да опколе   кућу Станковнћа, иа да је извуку из постеље   н силом доведу. Али ову намеру брзо наиусти.   Пашто бн журио? Старије је јутро од вечерн,   а већ сутра пеће је ништа сачуватн од Ру- дннка. Тамо где се окуил.а .,мобаа руднпчкнх де-   војака и младица, отићп ће п она: место једпе   дочекаће обе срамоте. А студенп северац шумп час јаче час сла-   бије, кроз еухо грање п густе шумарке, што   су прекрплплп усталасалу околпну. Од времена   на време чпсто загудп, а тај се шум тек пре-   лпје у тајанствене потмуле звуке, којп час под-   сећају на вучје завпјање, а сад као да растура   гомиле сасушеппх костију. Студена хладноћа   поче проднрати до сампх костлју;  он се лако   стресе, замота у  своју кабапицу и лагапим ко-   рацнма окрете повратку. У блпзпнп хана застаде.   Отуда, где је мало ире угледао оне две прп-   лике, ближпла су се два човека. Кад су дошлп   у блнзпну хана, окретоше путањом, гато слазп   манастнрском забраиу. Оба су човека убрзала   п журно газпла по снежној путањп. У то време бпло је више него чудновато вн-   дети некога, да по ноћп нутује. Путннк. на   ма којп бпо, у то доба путовао бн до заласка   сунчева;  где је стнгао, оиде је конаковао, па   макар до места. камо нутује, и не бнло Бог   зна како далеко. Тако су радплн Турци. па н   самп Срби. Једнп што су се илашнли хајдука.   а други п хајдука п Турака по хановнма. Пу-   товање у ово доба нало је Џпвнћу у очп. као   што би и другнма у то време. Ко су опп?   Куда ће? Зашто се клоне хана, у коме бп па-   шлн ноћншта? Он нх впкну. Путепцп, као да не чуше, журпше п даље. — Враћајте се амо, х е ј!  —  впкпу ага   Џнвић још једаред. Путницп окретоше главе на тај глас, не-   решл.нво засташе, па се онда. ногу иред ногу.   упутпше аги Џинпћу. II једном н другом путнику тешко да   је бпло нешто више од по тридесет п пет годппа.   Њихово одело, као што се поси по крајевпма око   Ужица, било је доста очувапо. На њпма су   гуњевп п краткн неленгирп, којн пм досежу   једва пспод колена, а ноге до колена умотане   су дебелпм крпама, ко.је ирптежу кајшпп од   опанака. Као п осталн сељаци, пмају на гла-   вама < 1>ес с нешкирем, којим су омоталп чело   и угаи. да пм не зебу. Један од њих, црне масти.   дуга лпца, с танкнм брцнма п раздр.Ђеннм гру-   дима, по којнма су се ухвагиле леденице, бно   је слеп. Други, што га води. нешто је нижи,   шнроких плећа, смеђе масти п пешто бол>е   одевен од слеиога. — А што не долазите, море, кад зовем?   —  предусрете их ага Џинић опоро. Слепчовоћа положн шаке на грудн, на се   ионизно поклони. Опрости, ага, али не чусмо. Ветар је. А одакле идете, бива? —  С Рашке, честитп ага. — Па куда у ово доба нртиш с тнм   слепцем ? Маиастиру, ага. Ово мп је брат. па се   догодило већ трећп пут, да обоје снивамо н-   стн те нстн сан. Јавнла нам се Трнова Петка п   наредпла. да не почаспмо. него да идемо мо-   равачкој црквн. те да обојнца заноћнмо трп ноКп   иод њеном нконом. Вели, да Ке мп брат про-   гледатн. — Е, е, одговорп ЦнниК, — а шта му је   оно у торби ? — Сленачка посла, ага, —  гусле. Далек је   пут, па се тако прнхрањујемо код добрпх .Ђудп.   — рече слепчовоКа. па извуче пз бпсага гусле,   колнко тек да увери агу, како у бисазпма   внше нпшта нема. Добро. добро, рајо;  а ви иднте. кад   вам је тамо лек. Оба путника иоклонпше се ниско, до по-   јаса, па онда полако иоКоше. Ага ЏпннК их   испрати очнма донекле, па уКе у хан. Кад путппцп одмакоше подалеко од хана,   обазре се слепчовоКа. Јесмо лп одмаклп колпко? — запита слепи. — Јесмо, 'Вуро, — одговорп вођа; — још   мало, на Кемо н у манастпр. — СреКа те нас не задржа у хану, а, бој   се, тамо бн те познали. —  Не рецп два нута! —  одазва се вођа. —  Ако ме не бн субашпнн момци позналн.   бп за цело ханџија. Зна ме, још кад сам, уз   МустаФа-Пашу, тукао баше и јанпчаре. На манастирским вратима закудаше алком   неколпко пута, п мало за тпм иа су веК бпли   под стрехом. — Добро вече!  —  рече слепчовођа. ула-   зећн у  дворпште. —  Бог добро д ао!  — одговорн момак н   заклопн каипју. — Је лн овде пгуман? —  Тек је дошао из села. ХоКете њему? —  Хоћемо. Момак оде у пгуманову ћелију. а мало   за тнм нзађе н позва их да уђу. Нгуман је стајао крај оџака и пружио обе   шаке ватрици, да их открави. Кад путппцп на-   зваше Бога, он се паж.Ђиво загледа у обојицу. — Јеси ли тп, Павле? —  Ја сам. хаџи-духовннче. Игуман се чпсто обрадова, нође им на су-   срет, иа. кад се онн сагоше да га целују, оп   нх обоје загрлн н но.Ђубн се с њима. - Добро те вас обојицу видим жпве. БпКе.   бој се, пола годпне, како вам се изгубн траг.   А огкуда тако? Док је овако говорио, нримаче пгуман још   две троножице, те се иасадише око огњншта.   Оба путника пружише дланове нрема ватрн,   да нх огреју. — Нитај, откуда не идемо, —  одговорн   слепи, —  п то бнсмо тп лакше казали. Али овога   пута послаше нас, кастнле, теби. Павле Бе тп   већ све то лепше казати, а ја тн ево доносим једцу књигу. Разабери шта је у њојзп. па већ   после можемо п разговаратп. Докле је слепац ово говорпо, пзвадпо је   дрвени клинчпћ пз гусала, па је тако расклоппо   дно п нз њега извадно један савпјутак хартпје.   Хаџи-Ђера узе ппсмо, оде према воштанпцп.   па га отворн. Докле је чнтао, нутнпцн су се ћутећкп   грејалн. Један од њпх бпо је Павле Поповпћ   нз Вранпћа, а другп Ђура Мплутпновпћ са   Грахова. Обојпца су била познати у београдском  иашалуку. Павле је један пзмећу впћеппјнх се-  .вана у своме селу. Пре дахпја, а за МустаФа-  наше, београдскога везпра. он се са својнм сел.а-  цнма нрндружно као помоћ МустаФП. те је тукао  баше н јаничаре. У  својем селу набаса на нет  јаннчара, којн су догрдплп народу. па пх но-  бнје, а главе нм однесе МустаФа-пашп. који га  обдарн новцем н поклонн му светло оружје. Алн кад дахпје удавнше МустаФа-нашу и   заузсше нод своју власт Србпју. потражпше   Павла, да му се освете, те он побеже нспред   гоннлаца. Од тога времена није смео жпветп   на једноме месту, него се крпо по луговнма н   шумама. Мећу хајдуцима је свуда пмао нрпја-   те.ва, а како је  та пста судбпна гонпла п Ка-   раћорћа, Катића н борачкога кнеза Симу, то   се њнх четворица нису готово нн раздвајалп   један од другога. Његов друг, Ђура Милутиновић, је са   Грахова, али је са својпм гуслама једиако кр-   старио по Црној Гори и Србпјн. Од сабора   до сабора, од славе до славе пшао је, као п   многп гусларп, па је пскупљеноме народу гудпо   п уз тужну јеку проповедао о некадаљој славн   п велпчпнп српској и о срамној пздаји на Ко-   сову. Звуцп гусала отварали су груди рајипе.   а песма његова допмала се душе слушалаца.   којн. слушајућп славу дедова, тешко уздисаху.   помпшљајућп на судбнну, у којој се сада на-   лазе. И Павле и Ђура долазпли су овога пута   нз Јасенпце. Хаџн-Ђера је лагано чнтао пнсмо. Тек   нокаткад задрхтп му рука нлп се сведе по којн   облачак на чело. А када га добро проучи, савп   га у гужву, приђе огњишту. па га бацн у пла-   мен. Хартија букну, а модар пламен блесну, п   за мало, па место писма оста још само нешто пу-   хора, којп Хаџп-Ђера машицама растурн. — Мучап носао, Павле! уздахну Хаџн-   Ђера. —  Кнезови су нзгубилп главе. Кога да   позовем? —  На кнеза Алексу сумњају због не-   каква писма, што га је писао ћесареву мајору   Митезеру, у Земун. То је писмо ухватпо га-   зија на скели и предао га Мус-аги Фочићу у   Шанцу. Веле, да је у њему стајало, како су   се дахије позавадиле, на сада Србн траже џе-   бане н ОФицире, да их потуку. Алекса је за   ово нисмо бацио сумњу на Хаџн-Рувпма. Себн   није номогао, а Рувнма је довео у незгоду. Тамо се кнезови плаше, овде се народ крвп, а   Ђорђе тражи да кнезове наговорим, а народ   поднгнем. Лако је Ђорђу; он је хајдук, па, ако   не успе да народ подигне, он ће у гору, — гора   му је кућа; алн куда ће раја, куда ми? —  Па онда да оставимо, нека пропадне? —   уиаде Павле. Хаџп-Ђера чнсто нлану. Не! Ја нећу да нропадне. Дан н ноћ   патпм од јада н невоље, а душа мп пшнтп   као гуја у процену. кад само погледам шта   се све чннн са овим народом. Докле бесмо цар-   ска раја, плаћалп смо п аргатовалн, алн нам   бар нико не тпцаше у образ п светпњу; а от-   како завладаше одметнпци, погледај !  Сада нам   пљунуше н на образ п светпњу. Где је у Ру-   дннку куће, у којој је женско чељаде, а да   није бар неколико нута било на Руднпку ? А   где је та црква, у којој бар једна пкона нпје   изрешетана куршумима каквог балпје, којн је   дошао да у црквн шенлучн ? Па знате ли шта   вели народ ? Знаге лп како трнн ? Ево, баш   овога вечера звао је субаша Рупнћеву снаху,   да му буде иночпца:  а када се она Рунићу   потужп, мислите да је плануо? Боже еачувај! Он   је само слегнуо раменпма и одговорио: „Турцн су   госнодари. а ми смо њпхова раја, на морамо слу-   шати“. Внднш ли, Павле, —  јекну нгуман. а   усппце н брада све му се више тресу од узбу-   ћења, —  то мене сатнре, то ми чупа душу. Кад је   њему милијн живот п  од образа, кад ирнма на свој образ и срамоту, само да сачува још оно   мало годпна злехуда жнвота, онда шта да се   радпУ Како ћега и чпм ћеш га узбуннтн? Даи   пз дан кољу се пзмеђу себе. Храбрн су, кад   треба да се мећусобно убпјају радп пустог   нарчета њ пве:  алп да образ од Турчпна од-   бране, на то п пе мнсле. Тешка оптужба протпву свога народа. што   је изговараху уста игуманова. болно се доп-   мала срца ове двојице. Оборенпх глава слу-   шалн су га и, ма да су у својим мпслпма   тражилн ма каква оправдања, ма шта чиме бп   потнсли пгуманово уверење, онп га не мо-   гаху наћи. Откако дахије удавише МустаФа-   пагау у Београду, тог јединог Турчнна, којн   је чувао п штитио рају од турскога зулума,   као мајка дечпцу, народ је пзгубпо свако на-   дање на боље дане. Који је могао прежалити   кућу н породпцу. тај се одмегао у планпне.   а осталн остадоше, да са својима трпе што   год нх снађе. А то што су трпели. нревазила-   зило је све недаће и патње, што их један за-   робљен народ под туђим господством подносн.   Догађаји, као што су онн са Смиљом и Ста-   нојком, постали су обичне нојаве. Турци су   улазили слободно у кућу сељака. па, докле им   је домаћпн нред кућом вадао онанке, дотле су   они седелп крај огњишта, а уза њнх кћи или   снаха домаћинова, ако не имађаше времена, да   се пре доласка Турака уклони гдегод у шуму.   Па док је с рајом бнвало овако, кнезови не смедоше ни зуба помолити. Напротпв. они су   се уклањали и од помисли да се иожале коме.   само да се не посумња, е снрежу с рајом. да   је узбуне. Народ се више нп у кога није уздао.   па чак нн у хајдуке, којп се од паспња од-   метаху у иланине, јер, кад год бп се у кнежпни   јавно којп, кнезовп су бплп прнморани да дижу   нотеру, да гоне хајдуке, убијају их и њпхове   главе односе Турцима. И тако нпје се знало,   шта је бпло горе: илп остатп у селу, па трпетн   свако наси.ве н нлаћатн сплне глобе за сваког   Турчпна, кога бн хајдуцн у сеоском хатару   убпли. нлп се одметатн у хајдуке, борптн се   протпву насп.ва, на бнтп гањан не само од   Турака, него и од рођене браће. Кад је бегао   нспред потере, Карађорђе је добпо тешку рану   баш од ппшто.ва оборкнеза Алексе. Црне мнслп ројиле су се по главама ове   тројнце. Павле и г 1аура замиш.вено иреврћу но   памети о ономе што нм игуман мало час рече.   а Хаџи-Ђера стао насред ћелнје, прекрстио   руке на прса, која се бурно уздижу н спу-   штају, а главу суморно оборио, па и он ћутп   и размигаља. Бура мислн н осећаја што нава-   л.ују, као олуја на сирове храстове што јој се   свом снагом одупиру, да се не скрхају, јасно   ее огледала на узпемирену лнцу н очима, које   су грозничавом ватром севале. — И 'Борђе мисли, —  продужн нгумап   тихо, — да ће кнез Алекса смети. Велн, н за   п.ега је боље. јер му је глава у торбн са оног несрећног ппсма. што га ухватпше Турцп. А   пеће да помпслн, како га је Алекса внјао, само   да се колпко толпко удобри Турцпма, и како   га може много јеч*тпнпје стати, ако Хаџи-Ђе-   рппу намеру ода Турцима. —  Може п тако битп, —  одговорн Ђура   сетно. — Алекса је на л>утој невољн, као н   војвода Рајко: Шта ће себи. а шта лп Сријему, А шта лп ће у Ср’ јему Турцима ! Али ако, оче духовнпче, нпје најзгоднпје, да   се започне са Алексом, зар нема другијех кне-   зова ? Бирчанпн је пебојша. За Мустај-паше   нпје смио у његову кнежину ни пристуиитп   беспослеп Турчин. Зар је једноме баши пспре-   бијао ребра топузом. Па, ето, Турци н дан   дањи зазпру од његове кнежпне. У пстпнп. — упаде Павле, — Бирча-   пин бп могао много учннпти. Успут смо слу-   шали од људи. како је ономад спш о у Ваљево   с двадесет момака све под пусагом, да иреда   муселиму норезу. Па кад је дошао иред Фо-   чићев конак. не хте да раснаше снлаје, него   онако оружан уђе у оџаклију, нредаде Тур-   цпма порезу, и нико га не смеде мрко иогле-   датн, а камо лн зашггати, како сме иод ору-   жјем доћи. — А колико нмаш таквнх? —  запита Хаџп-   Ђера, који је иажлшво слушао. — Бирчанин,   један.... иа онда ? Јакако, мој Павле, Бирчанпн   нма срце, соко је оно, али ће зато н нлатити крваво. Ного где су остали ? На једног Бнрча-   пина пде стотнну Рупнћа. Павле н 'Бура очевидно беху клонулп ду-   хом. Онн су се, као п 'Борће и Катић надалн,   да ће Хаџц-Ђера нрихватпти њихову мнсао.   па, како је у  своме крају спадао у најодабра-   није, он бн нонајпре могао наговоритп кнезове   да устају. А сад, ето, где нм се пзјаловп нада.   да ће се преко Колубаре п Лшга моћи ма шта   започетн. Хаџн-г Бера је замишљено ходао лагано по   својој ћелнјн. Оно пнсмо, што га је мало час   прочитао, било је од Караћорћа, Катнћа и бо-   рачкога кнеза Симе. Јављали су му, да је на-   стало време, да се листом днжу на дахије. На-   помињали су му, како је грешно п срамно трпетн   то што он свакога дана гледа на Рудннку. II   у самој стварн тај грех п срамоту осећао је   Хаџи- Бера дубоко, то га је тнштало и распи-   н.ало, то му нпје давало ни мирно заспати нн   весело устатп. —  Да наговорнм Бпрчанина, —  рече но-   лугласно. —  н кога још? Алекса не сме, а ја?   Ја бнх, ја хоћу да ногинем за образ н цркву,   на коју пљују; алн кога да подигнем, где да   нађем Србе ? Та овде је све растровано, овде   бп ваљало пајире умнрпгп. нзмирити. Алп како?   Пет година се внјем као црвак иод кором, само   да нх сложим, на што год се више уннњем,   они се све внше гложе. —  А г Борђе се највигае уздао у  тебе, —   одговорп Навле. —  Велп. њему ће се кнезовп   одазватн нре него икоме у  Колубарн н Љигу. Хаџп-Љера се тужно осмехну. —  Тебе и Хаџи-Рувпма ноштује п мало   и велнко, —  продужи Павле, — па, вели. тебп   је н најзгоднпје. да удесига све што је по-   требно. те, кад плане у Јасеннцн, да се п   овде крене. —  Било п бптпсало, мој Павле, када сам   могао учннпти што више од осталих. Мени је   дошло већ до грла, кад иомислнм само, како   пас разднру вуцн, а мн. место да се сложно   браннмо. хватамо брат брата за гушу, па се   давпмо н зубнма кољемо. Тако су још дуго разговаралн, алн н на   крају разговора Павле и Бура бнлн су на   оном истом месту. одакле су започелн. Хаџи-   'Бера је одбијао сваки покушај :  он је врло   добро осећао, да бн код оваквнх нрнлика само   навукао на себе несрећу, а народу не бн иомогао. Поноћ је већ одавна превалила над ма-   настиром н горама, кад оба иутннка нзађоше   из нгуманове ћелије н уђоше у  кућу. где их   је очекивала ностеља, удешена крај прпземног   шпроког огњишта, на коме је ватра горела. Па шта мислиш сада? —  занита Т>у-   ра, намештајући иод главу нањнћ, који је ио-   крио крајем шаренпце, те му место узглавља   служаше. —  Мрка капа, зла нрилпка! — уздахну   Павле, лежућп. —  Кад с њпм не испословасмо   нешто, код других нећемо нп толпко. —  А ја сам као у воску веровао, да ћемо   овде ностнћн. За некн часак утпша се разговор и онн   заснаше. У манастиру је царевала мртва ти-   шнна. Само још у нгумановој ћелпјп што се   чуло одмерепо ходање. Хаџц-Ђера није могао   ни тренутн. Бурно осећање, што га је сионало   носле овога нпсма. у коме га позпвају, да нрп-   бере свој народ на устанак, ннје му давало мира   нп да седпе. Колпко га је разгањнвала помнсао.   да пма у  народу њудп. којп се носе помпшњу.   да стресу дахпјскп сплеџплук, у толпко га је   впше тиштала домаћа невоља. Како би се он   сада радовао, кад бн нешто смео да поручн   Ђорђу п осталима. да пм каже: ,.Г1очпњите, ја   сам снреман;  око моје цркве искунпла су се сло-   жна браћа н једва чекају, да своју крв за образ и   веру иролију“. II у овоме тренутку луталнчка   мисао заталаса му дивну слпку. Он угледа   како се око његова манастпра сјезерио нзмпренн   народ. па се тпска црквеном нрагу. па коме он   стоји, гологлав. у епптрахпљу и с крстом у   руци. Један по један приступа часпоме крсту,   целује га н носле се враћа у гомнлу, грлн п   љуби до себе, а свакоме за сплавом тренери   светло оружје, свакоме нз очију блиста радост   н милнна. Слика, што залелуја у душн пгумановој,   била је тако живахна п свежа, да он у један мах стаде, зауставп чак п дпсање, само да је   не бн пореметпо и расточпо. И она га толнко   опп, толпко занесе, да у часу заборави на све,   п сав се подаде, утону у  њу, очн му се за-   маглшпе, а суморно лпце обузе тпха сета. Алп то беше само магата, што је запали   измучена душа, да се, колпко толпко, разгалп;   то је бпо сан, што се лелуја већ толпко годпна   у  његовим очима и што ишчезава као нрампчак   маглнце пред најмањнм дахом горке јаве. Он дубоко уздахну. Госноде! — јекпу узбуђено н подиже   очи тамној пконици. по којој лелуја таласава   светлост бледа кандила. —  Дај ми креиости!   Што ме не умудриш. да у нстипи ностпгнем ово! А докле се овако молио, у ћелији је вла-   дала нема тншпна. Жпжак у кандпоцету тајап-   ствено нуцкара пред гамном нконом, као да   гаапуће светител.у игумапову молитву, а кроз   ћелијско прозорче погледа сетно месечево лнце,   па тајанственом светлошћу обасјава суморну ха-   џпјпну главу, којп се под пкопом скрушено молн. 8. Рапо у зору захори се с једне узвншице   глас сеоског бпрова, који нозпваше моравачке   домаћине, да одмах сплазе у хан, субаши. Је-   дан но један сењак журио је на заповест, иа   како су се где сустпзалн, тако су у гомилицама   силазнли хану. Ма да Рупића ннје пзненадио овај позпв.   опет га је текнуло у груднма. кад зачу овај   глае. Брзо прпхватн палиду п пожурп хану. У   главп му је брујало, као после велпке ппјанке.   Целе ноћп иретурао ее под губером с кука на   кук, па од снлна премпшљања није свео очпју   до саме зоре. Тек пред зору као да га хваташе   сан. али н тај сан беше само нејасно бунило   измећу незнанн н јаве. Узрујана душа нпје га   остављала нн сада. У њојзи се рећаху страише   нрилпке, које га још више ломише него лп п   мисао у будноћн. У једном часу обрете се пред   руднпчком тврћзвом. Гомпла Турака јури за   њим:  оп бега, бега, а ноге му се поткратнле,   на, што впше мнче. све се впше смањују, а   кораци све краћн. Онн за њнм скачу необпчном   брзпном. Оп напреже последње силе, нојмн да   иотрчн и забатрга ногама. Најзад осетн да се   пе одмпче н да ће га овп стићн: он се срушп   иа колена н поче четвороношке бауљатп. алн   и руке п ноге утрнуле, па једва мнче. Одједном   нуче нред њим дубока ировалнја. којој се нн   дно не впди. Оздо хучи н необично шумп, а за   њпм се днгла граја од нотере. Преекачп! — викну некакав глас. Он се ноткупн четвороношке, као мачка   кад поумн да учинн што већн скок, и праћну   се. Густа номрчина обујмн га свега. н он осетп   како стрмоглавце пада у неку дубину без краја   п копца. —  С тој!  —  викне неколпко гласова. п   многе руке, као гвоздене, докопаше га за плећа.   Руппћ дрекну п пробудп се. Зној га свега облпо, а снага му треперп   као јаснков лпстак. Хеј, несрећниче, до чега ме доведе!  —   уздахну Рупић н седе у  ностел.у. Што се дан блпже примпцао, то је н страх   внше растао. Подбулих п закрвавл>ених очију   од несаннце гледао је бесвесно у жеравпце, што   нсиод белнчаста пухора светлуцају и жмнркају   као очи лукава човека. Покушавао је да се   отргне од кобне слутње, али то беше узаман.   Он је приличпо човеку, којн се оберучке хвата   бусена н гранчица, да се испне пзнад нровале   пад којом висн, алп чега се год дохвати. то се   откида и пада, а пспод ногу му се рони и руши   у недогледне дубнне. А што му је најтеже надало, то је било   уверење. да он сад не бн могао, баш и кад   би хтео, да сачува сестрпћа од гнева Шаћир-   агина. Одмах иосле првога заирепашћења и   претње. коју бн мон;да у ономс беуту страха   н извршио, да га сестра не задржа. у њ ем ује   наново нлануло оно, тако рећи очинско осећање   према нећаку, кога је одгајио. Између поимања   своје немоћи да њега сачува и страха за са-   мога себе налазио се као зрно између два жрвња.   Једнно уздање још што му кроз ову забуну   затреиерн по крји пут, као зрачак звезде кроз облаке, бпла је Станојка. Она би можда могла   наговорптп субашу да се за њпх заузме. Али п та нада лпчпла је ономе бусену,   што се пспод шаке одмпче. Јер ма колико осе-   ћао да се с његовом снахом ппје нпшта друго   деспло, до оно гато се под Салп-агпнпм дахи-   луком и са осталпма дешава, онјеппак осећао   нотајнп стпд, кад помпслп како ће се на ир-   воме сусрету са снахом очп у очп погледатп.   Али, најзад, страх је бпо јачп од стпда. Он се   чешће враћао на ову помпсао, па се мало по   мало н павпкао на њу. Бар то је бплаједина   сламка за коју се удав.Ђеннк рукама хвата. Занесен оваквпм мнслпма. хитао је, као п   осталп сељаци с којима се сусретао, хану, а   што се впше блнжпо, све му је већма кудало   у  грудпма. —  Што лп зове, куме? —  заппта Мратпћ,   кад се сукобпше код распутпце на избрешку. —  А откуда ћу ја знатп? Вал.ада каква   заповест за кулук! Мратић га пспод очпју погледа. Руипћ   опазн овај сумњпвп поглед н брзо окрете збу-   њено лнце. —  Бој се, куме, пеће бптп за кулук. Не-   како ми се чинн све ово чудно. Јутрос, сабајле,   впдео сам Шаћира, како пролете кроз село с   дванаестпну ага н момака. — Да нпсу отпшлн у Ваљево? — заннта   Рупнћ, колнко да прнкрпје узбуђење, што му   се на лпцу огледа. —  Јок. брахе! Ено их у хану. 31ој Радо-   вап баш је поткивао вола доле у  налбантина.   кад онп одјахаше своје хатове. —  Па шта велп? Је лп дознао. што су   дошли ? — Нпје. Свн су, велп, мучаљиви п нешто   срдпти. Субаша се баш тада десио пред ханом,   те, кад му Шаћпр. сјахавшп, рече пешто по   турскп. овај се само устурн, разјапн уста. пс-   колачп очп, па тако оста неко време као уко-   пан. После, велп. момцп аге Џпппћа брзо узја-   хаше п одлетеше у Днћ, а аге одоше са суба-   шом у оџаклију. —  Ко зпа, можда се јавпо гдегод хајдук,   —  одговорп Руипћ, који је нанрегнуто слушао   све гато му кум прпчаше. —  Зар по овоме времену, куме? Та још   од нролећа нп помена, а хајдук не оставл.а ја-   така до зелена лпста. Тежак терет мучпо је Рупнћу душу, а   што су се блпже прпмнцалп хапу, све га је   више спопадала она пста страва као н јуче.   Пред ханом су већ чекали се.Ђаци, брнжни п   мучаљнвп. Кад угледаше кнеза, скупшие се око   њега. алн он пм одговорп колпко п Мратнћу. А докле су се сељаци забринуто дошапта-   валп н чае по час завирпвали у хан, горе у   пространој соби седело је око дваестак Т у-   рака. па приземним мпндерлуцнма, што се пру-   жаху око сва четирн знда. Као п Шаћир-ага,   сви су бнлп одевени у богато везену оделу. ге се од злата и срме није могло гледатн у  њих,   што је чннило необнчну протнвност скромном   оделу сељака, које је бпло махом од бела сукна   п ретко у кога непскрпљено с неколпко за-   крна. Баш у томе часу. кад је 1‘уппћ дошао   међу се.ваке, впдно се горе жнв разговор. —  Тако мора битп. ако не хтеднемо да   дочекамо још једнога Мустај-нашу. —  завршн-   вао је Шаћнр ага свој говор. па одби неколпко   густих димова п продужп сркати из сребрна   Фнлџана врелу каФу. — Машала, Ш аћнру! —  одазва се стари   Али-ага п нређе шаком нреко седе браде, што   се до појаса пружпла. — Докле вочпћу не са-   бијеш рогове у  главу, дотле се не надај. да ће   тн с мнром пружпти врат у јарам. —  А што скорнје то бол.е, — иродужп   Шаћир. —  Сали-ага је отпао до Београда. да   нх ножури, те да се већ једном започне. Лако   је онима тамо оклпјевагн:  пун Биоград Турака,   тонова и уебахне, па од хајдука нн хабера. али   како ће се овђен. болан. међ' овијем горама.   Салн-ага есапн да је вријеме све докле не озе-   лени гора. а већ поелије, — беше! Алекса. Бир-   чаннн. па овај Хаџија, што се уиео да нзмири   рају н што гледа на Турчнна као крмак на   сјекиру, сви. свп, зар ннјесу грђн него ли и   свакн хапнин, бнва ? Хајдука бар знам. могу   га се чуватп: али од овнјех наса, што ми лижу   кољена и руке. док сам пред њима, а чим окре-   нем леђа, зареже и хватају за нете, како да   се од њих сачувам? —  Алах!  —  уздахнуше дубоко остали слу-   шаоци и брпжно заннхаше главама. Сатарп њпх, на ћеш за дуго мироватп.   Раја је пуста уз њих, а кад њпх нема, она је   добра п послушна. — Тако је, валах! — одговорп Алн-ага.   —  Неколнко кнезова, калуђера н свештенпка,   па ћемо бнти мпрнн п од њпх п од хајдука. Тур-   ске мн вјере, као да ћу се роднтн наново,   кад угледам главу Алекспну н Бнрчанинову. За време разговора субаша .је седео поред   Шаћпра, мрачан п суморан. У разговор се   нпје нлео нпкако, него је гледао пред собом.   одбпјао густе днмове п сркао каФу. НГта велиш, 1 ,1  инпћу, бива? занита   га Шаћнр. —  Од јутрос сн много карлп! - А шта да велпм! Добро су се н сада   сетилп тамо у Бпограду; а не сврше лн с тим   послом још ове зиме, онда нек дођу сами да   субашују овђен. Од хајдука нећемо смјетн пп   у авлију. —  Аман!  —  уздахнуше Турцп, а неколнко   њнх шкргутну зубнма. На вратима закуца неко и разговор се   утиша. Момак, што је наслуживао из џезве каФу   за каФ О .м, отвори врата, н на нрагу се појави   Рупић. Субаша га мрко прострели. Руннћу не   умаче овај поглед, у грудима му се следи. и   он се збуњено још више ногну. — Помози вам Бог, честите аге!  — иро-   слови дрхтавпм гласом. — Је лп на окупу раја? —  уппта Џинић,   а крваво гледа у страну. —  Јесте, честитп ага! Дпшери!  —  грмну Шаћпр, —  на чекај тамо. Рупић се поклонп. па насатке пзађе пз оџа-   клнје. ПГаћир-ага отури чпбук. а тако псто п   осталп, на свн изађоше напоље. Баш кад су аге спшле пред хан, где оче-   кују нскупљени сељанп, са уобичајеном понп-   зношћу, докаса из Дића неколико гаваза. Пред   њпма је стара Гагићка. Водите кућку горе! —  внкну Шаћпр, па   се освртс п поче мрко премераватн гомплу по-   низппх глава. А је лп, рајо, море, ко убп Рама? Да је гром пз ведра неба треснуо међу   њнх, не бн нх толико запренастио, као овај   глас. Убнјен Турчин на сеоском атару билоје   страшнпје, него да је кроз село прошао буљук   војске. *  — Кога Рама, ага? — нротеиа Руипћ   страшљиво, а чпсто осећа. како му се душа   скупила у  један кутић, па се начинпла мања   од макова зрна. — Рама, море, Рама!  —  нздера се Шаћир. Бог нека нас чува свакога зла. че- стнтп ага, али откуда ми знамо? Моравчанп су мпрна п иослушна раја, што се нод ваше   скуте прпбила, да је као своју децу чувате. —  Лпјепо, лпјепо, ама рецп тп нама ко   убп Рама? Он је убпјен на сеоском атару. — Аман, честпти ага, —  завапн Мратп1г,   може лп село чуватп атар од злих л>уди ?! — Ја ко да га ћ ува!  — плаиу Шаћпр.   —  Ваљда ја или Салп-ага, ко лп? Турчпн је   нађен на сумеђп моравачког и днћког атара.   Па што не погпбе па другом коме мјесту него   баш па вашем атару, ха? Док је ПГаћпр говорио, Рупнћ је стра-   шљиво пратио свакп израз на лицу Турака,   не бп лп пронашао, да лп им је ма шта по-   знато. А кад је впше пнстпнктпвно осетпо, да се   још нпшта не зна, њему лакну п језик му се   одрешп. —  Опростп, честнтп ага, —  утаче се   Рупић, — али тп ћега најбоље знати ко има   рачуна да убпје Рама. Ага нпје пнкоме учн-   нпо у Моравцпма зла; а ако га је ко убпо,   онда ће пре бптп, да је когод од опих тамо,   од којих и ми већ толико годнна страдамо. —  Аха, то тн, кнеже, као велпш да су   урадили Дпћани. а опп, бпва, то псто веле за   вас, Моравћане. — Лажу, ага, лажу! —  повикаше сељацп,   па се ускомешаше. - Ћут, бре, рајо! — дрекну Шаћпр п   нскрвави очима на гомилу, која се одмах утиша. Руппћ је стајао мпрпо и чекао да се ага   умирн. — Захвалите се Богу, што вам је ово кнез,   па за његов хајтер нећу да терам мак на конац.   а ви добро знате шта све бпва, кад се нађе   убпјен Турчин у  сеоском атару. За једнога   Рама, море, све бпх вас иопално н као иашћад   нотукао. Се.ваци су понпзно ћутали и са стрепњом   очекнвалп. да чују како ће нх казнитн. —  Да вам децу пспродајем, иа не бп нп   то залегло за Рамову крв. У памет се, кнеже:   ако мн за трн дана не донесеш на Руднпк   двпје хињаде гроша крвнпне, онда нека ме   нпко не чека у  селу. Аман! — јаукнуше се.ваци. — 111то   нас сатпреш, кад нпсмо кривн! — Бол>е нас поби св е!  —  заванп Мратнћ. Та зар не впдпш, како смо голп. па још да илаћамо за оне крвнпке!  Онн су га убнлн. — Не знам. бпва, ко га је убио. алп нп   опп нпсу бол>е прошлн. Наћите убнцу. п ја   ћу вам опроститн глобу. — Како да га нађемо. кад га не знамо   којн је ? рече Рупић. —  Смплуј се. ага, на   спротињу; шта тп је она згрешпла? Г1амет у главу, рајо! —  довикну 1 1 1  а-   ћпр. — А тп. кнеже, да ми за трп дана но-   куппш новце. Не шалите се главом. да вам   још једаред уздолазим. Иретећн поглед Шаћнров и она мрка лица   Турака били су довољни да увере рају. како   јој не треба очекивати никакве мплостн. Шаћир је већ ушао у хан са осталима.   а сељацп су, као залнвени, осталп доле још   неко време. Хеј, да грдне невоље!  —  уздише Мратић. Откуда сиротињи толико новаца. мањ   да иродамо и ноњавиае псиод наше д ец е!  —   јекну .један између њих. Ама, ко га убн. нроклета му душ а! Ко? —  одговорн кнез. —  А ко ће   другп. ако не онп крвннци. Зар нпје 1*амо био   јуче у Дпћу п запалпо кућу онпм проклетни-   цима. а онн су га носле дочекалп и убили баш   на нантој сумећи. —  И ми сад да за њих плаћамо? Побићемо нм све, што год нм гамиже! И њих, п њнх! —  впкну неколицина. Где их сретнемо. тући ћемо их. Исећи ћемо нм н најснтннју шибљику. Хајде, куме. нростења Мратић,   иди и богоради, да нам бар половину глобе   олакша. Аман, браћо!  — уздахну Рунић.   Како да му излазим на очи! Зар не вндите   колпко је закрвавпо! —  Идн, по Богу да си нам брат!  —   утаче се други домаћин. — Ако нам не остави   бар половину глобе. онда нам је боље да се   сви иодавимо, него лн да га поново дочекамо. Рунићу је, додуше, сила лакнуло, што се   овако извукао: али ако га је сада оставно страх,   није ишчезао јед на сестрића. Шта више тај   се јед гомплао све више, кад само помисли да је Мплоје сасвпм запао у  руке калуђереве и   да га нпшта впше неће пстргнутп пз њпх.   Крвппчка мржња према Гагпћпма толпко је   сплпа, да је на сву меру мрзео п Хаџп-Ђеру. А   та је мржња расла све внше. у колпко је осе-   ћао да је баш сад немоћан. да му нахудп. А   тако би му се радо за јучерашњпцу осветно. Сељацп су се слеглп око њега. па га куме п   преклпњу, да иде горе п још једаред покуша.   неће лн умплостпвптп Турчнна. Он је стајао   збуњен н расејапо слушао што му говоре: а   онн су готово свп у једап глас говорпли. — Душе мп, браћо, ја му пн за живу   главу пе смем впше отпћп, — одговара се   Рупић. —  Него како бн бпло да очекнемо.   док он оде. па да узмолпм субагау. Он је наш   човек, па, бој се, моћп ће п учпнптп што, само   ако усхтедне. —  Како те Бог учи, кнеже, урадп!  Само   не дај да пропада сиротпња за тућу крпвицу! —  Бпћеш нам п отац п мајка, —  додаде   другп, —  ако нас пзбавпш ове напастп. II свн лпстом узавреше п почегае се ја-   датп, како би нх оволнка глоба уиропастила:   јадалн су се толпко. као да н сам Руппћ нпје   знао колпко је народ сиротан. Докле су се онн овако јадали. пз хана нспаде   Гагићка, а за њом двојпца гаваза. Гагићка   је пзгледала као саломљепа;  само је пспрекн-   дано јецала, па бн тек по којн пут прпгушенпм   гласом јаукнула. Да за њом не пзађоше и она два оружана   момка, Бог зна, не бн лп је Моравчани као   жртву дочепалн, те да се колнко толпко освете   за ово што пх је, но њпхову мишљењу, због   Гагнћа снашло. Овако само зашкрннаше зубима   п почеше гунђатп, алп је пропустише с мнром. Кад је пзашла на пут, заста мало поред   једпога бреста, што се уза самп друм пзхерпо,   дубоко уздахпу, па готово тетурајући се, као   ван себе, пође нпз друм, нут манастпрског   забрана. Тај путводи оје п у  љишку долпну,   а отуда у Дпћ. Море, рајо, што стојиш, што се не ра-   зилазиш? — занита једап од ових гаваза. — Хајде кућп!  —  викну им други. —   Што је једпом већ речено, онако мора бпти. Гомила сељака иоче се покорно разилазитп,   а баш тада спђе н Шаћир са осталим рудни-   чким агама, нојахаше спремне хатове, на као   холуј одлетеше, истнм путем којнм је и стара   Гагпћка отпшла. Пред ханом остаде само Рунић, па кад   испратн очнма н носледњег Турчина, бојажљиво   погледа на чардак, где су прозори субашнне   оџаклије п, као оклевајући, уђе у хан. Све докле су Турци касалп и док не иш-   чезоше иснред погледа заманастирским забраном,   ага Џнннћ је стајао на нрозору од чардака и ра-   сејано гледао у бујне гриве турских коња,   како нх у лету ветар таласа и мрси. А када   ишчезоше, замишљено нревуче руком нреко своје браде, а иоглед му поче нестално лутатп чае   на енежне нланине, а чае на оно неколико ста-   рпх грмова, што се раштркано уздижу према   хану. са снежним крунама, те лнче па огромне   беле шаторе, што су се над впсокпм зеленнм сту-   бовима паднелп. Нешто неодолшво осеКао је после овог   Шаћпрева доласка. Убнство Рамово, нестанак   Смпл.е, за коју у  Дићу, од оног часа кад је   Рамо одпео, нпко ннје ништа знао, па онда п   оно ненрпјатно осећање, што га мучи још од   снноћног узалудног очекивања. —  све се то слило   у неку магловнту слутњу, која га је гонпла да   мало промнслп. како се све то могло догоднтп.   Цела ствар,и ако је нзгледала на први поглед   нпштавна. за њега је имала некп други значај.   Нејасна слутња казнвала му је. да је ту ипак   уплетена нека тајна рука, што им свпма реметн   рачуне. Можда му је та слутња дошла од оног   узбуђења, што га је изазвао малопрећапш.п   разговор о потајноме плану, којн дахпје у   Београду кују. Али како било да било, он је   слутпо, на п веровао. да ово ннје урађено   без пчпјег знања. Алн на кога да посумња?   Међу Моравчаннма нема нпкога, којн би се   усудио да ноднгне руку на дахнјског човека.   Осим Хаџи-Ђере, на кога је увек сумњао, да   Ке тај једнога дана, кад му се учини згодно,   одметнутн рају, и да потајно шурује с кне-   зовима, нема у селу баш ни једног внше, којн   би нмао рачуна, да радн Гагићеве убнје Тур- чина. Дакле, ако је нз Мораваца ко умешан.   то би могао бнтп само Хаџп-Ђера. Па онда.   Хаџп-Ђера је једпнп оне ноћи чуо из Шаћи-   ревпх уста камо ће. А кад је већ разабрао   да ће у  Дић, имао је целу ноћ на глави. на   зар пије могао поручнти коме од својих јатака   да припазп. Ако је. дакле, ко од Моравчана   умешан. то је могао битп само Хаџи-Ђера. Алп ма колнко се ова сумња гранала у   његовпм мнслпма, он нпак нпје могао стећн и   уверење, да је то учпнпо баш Хаџп-Ђера. ПГто   је тако одмах посумњао на њега, долазило је   само отуда, што је оп био једпно лице у Мо-   равцпма, за које није марио. Па ппак то су   бпле тек само мисли, што су једна за другом   нпцале, на тако и ишчезавале, да другима места   направе. А све те мисли вукле су га дубл.е и   дубље ономе разговору, што се до мало час   водпо у оџаклији. Он је најбоље осећао, да се   овако не може још дуго остатп, ако дахије што   скорпје не изврше оно, о чему се сад у Бео-   граду са Сали-агом договарају. Пропусте лп   до пролећа, горе ће се напунитп хајдуцима   толико, да пм нп с добром војском неће дати   џевапа. Овн кнезови н калуђери, око којих се   раја савија, одметнуће све, а већ онда нпко им   неће иомоћи. И он поче насумце рачунати, колико у ње-   говој околннп нма људн. које би па дахијскп   мпг ваљало смаћн. — Хаџи-Ђера . . .  један !  Оба Гагића . . . трп! И онда заста. У свпх осам заселака, оспм ове   тројнце, није бнло внше нп једнога, на кога бп   што сумњао. А н Гагиће је нрпбројао г Берп   само зато, што је знао, да пгуман не пзбпва   пз њпхове куће и да га опп слепо сл)г шају. —  Тројнца!  —  помпслп. —  А тек колпко   лп пх је у свакога субаше. Ако се на теФтер   узму, бпће пх за цело четпрп до пет стотппа   кнезова, калуђера н трговаца, а већ оно друго   то је раја. Само нека се почпе пре пролећа!   — прошапута замншљено и лупп длан о длан. —  Атеш (ватру)! —  рече момку, којп у   тај пар уђе. Момак разасрте машпцама жеравпцу. па   кад пађе ,,мерџан атеш‘ ‘  (као зрно сптпа и   округласта жеравица, да прожеже), оп га принесе   н спусти на чпбук. —  11ецп кахву!  —  рече п новуче неколпко   густпх днмова. —  А хоћеш лп прнмптн кнеза? —  заппта   момак. пошто се одмаче у прпстојну даљпну. —  Кога кнеза ? —  Рунпћа. Он чека напоњу. Нека уђе! —  одговорп Цинпћ н мрко   ногледа па Руппћа, који се већ појавп па вра-   тима с ноннзнпм иоклоном. Момак се уклони. Рупнћ је стајао код прпклоп.Ђепнх врата   у опом нстом иоложају, како је ушао, па је   с ропском смерношћу очекпвао, да га субаша   ослови. Ага Џинић иушта густе димове п нату-   штено гледа у  страну. —  Шта ћеш? —  заппта Руппћа набу-   спто, пошто га је оставио да подуже чека. —  Невоља, честптп ага!  —  одговори Ру-   ппћ понпзно. —  Дођох, да молпм и преклињем.   да нам помогнеш. — Јами т о !  —  одговорп Џинпћ. —  Ја   сам се досле хвалпо п тобом и рајом у  мојој   субашпјп, иа ето шта сам дочекао, да мутеса-   рнФОва човека убијете п да отмете робпњу. — Аман, ага, ннје раја крпва;  та ти нас   знаш у  главу свакога. —  Машалах, кнеже, машалах!  —  одго-   ворп субаша, посматрајућп нешто лукавим по-   гледом у човека, којп се чпсто савијаше под   теретом овакога прпјема. —  И ти велиш, да раја ппје крива? А ја   тп опет велим, да нн хајдуци ннсу, јер пх,   ево, нема. Па ко је, онда, крпв? Ја илп тп? —  Ни тн ни ја, добри ага! — одговорп   Рупић. —  И веруј ми, кад бих само дознао   ко је убпо Рама, ноктпма бпх га рашчунао! Па хоћеш да ти ја кажем ко је? Рунић кришом погледа у агу, а језива   хладноћа промиле му уз леђа, кад опази како   му се прнковао у само чело онај мрачан но-   глед субашнних очију. — Чу ли, шта велим? — Чух, честитп ага. —  одговори овај. —  Ех, бпва. нико другп него она подму-   клица тамо. —  Хаџп-г Бера ? !  — заплете Руиић, а соба   му се започе окретатн на помисао, да је су-   баша можда све дознао. — Тај пас!  —  одговорп Џнннћ п срдпто   устаде. — Нпко други него он, јер он је је-   дпнп знао, камо ће МГаћир п Рамо, иајенаш ао   хрсуза, којн ће то учпнити. Сад сам пронао! —  помислп Рупић, а у   лицу пожуте као восак. —  Ето, тај ће вас све упропастптп. Због   тога калућера плаћате глобе, па, бива. ако овако   устраје, п главама ћете илаћатп. —  Па што га трппш, ага? —  рече полу-   гласно Рупнћ, тек да га уверн, колпко му је   веран п како нп еам пе марн за онога кога су-   багаа мрзп. — 1Пто трппм? А да га одведем на Ру-   дннк. заграјала би раја као вране на орла. Гле-   дате у тога крмка као у светињу, а не знате,   да ћете лнстом због њега страдатп. Крупннм корапнма ходао је ага Џпнпћ по   одајп, а Руппћ је још онако псто стојао уз   врата н кршпом нратпо свакн израз његова   лица. — Хоћете да вам Турцп буду добри. а   овамо пунпте горе хајдуцнма п купнте се но   манастприма, где вам онакп крмцп, као овај   Хаџп-г Бера н онај Хаџи-Рувпм из Боговаће. ирп-   чају којешта, што ће вам најносле пресестп. — Откако сам ја кнез, ага, —  усудн се   Рупић. —  у  Моравцпма нико не слуша Хаџпју. Цинић у један мах стаде нред Руппћа. —  Хоћеш да вам скннем глобу с врата? —  Аман! —  узвнкну Рпипћ и још се ду-   бл>е савп. —  Добро, али н тп мораш нешто урадптн.   Хоћу да пазиш п да мн редом побројпш све   оне, којнма Ђера одлазп и којп н.ему долазе. —  Хоћу, ага! —  Па онда. да мп најдаље за десетпну   дана разабереш где је Смиља. —  Хоћу, честитп ага!  — одговорп Руннћ   поннзно. — Само нас курталпши ове беде. — А Станојка?! — заннта ага ненадно и   оштро погледа, да му не умакне нн један нз-   раз Руппћева лица. Руппћа такну ово пнтање. Он се, додуше,   већ измпрпо с помишљу, да је и његова снаха   то исто што п остале руднпчке младпце п де-   војке, алн је бар хтео да се чинн свему невешт,   као н да не видн. Зато се чнсто збуни н обори   очн земљи. — Она баш хоће да иде на Рудннк као   н остале. Рунпћ га зачуђено погледа. — А ја сам хтео да је и овога пута са-   чувам. да не иде тамо. —  То бп ме, ага, баш избавнло бруке,   —  одговори Руиић. муцајућн од стида. Ама, опа сама хоће на Рудник! Рупић се убезекну. Сад баш није разумео   ништа од свега, те се тако све внше збуњивао. —  Где је! —  заиита ага по кратком ћу-   тању. —  Ако ти, ага, не знаш, ја ћу тп још   мање знатп. Како је синоћ отпшла теби, још   се нпје вратпла. Џинић га погледа сумњнво. —  Море, Рупићу, пазп шта говорнш ! —  Не знам, ага, среће ми! — Да је нпје Мплоје вратпо? — Милоја нема у селу од јуче. Нратпо   сам га у Зворнпк, да нокупује нешто стоке. Џннић одмахну главом н замнслн се. — Е, кнеже, тако не може остатп. Ста-   нојка је твоје чељаде, п тп мораш знатп где је! —  Ама, она је спноћ амо пошла, —  одго-   вори Рупнћ. —  Впдео сам је, кад је дошла до   онога нзбрешка, на. . . . Овде запе пред неком мишљу, која му су-   кну кроз главу. —  Па? —- запита ага, а једнако га мерн   оним погледом. — Нигде нпје могла отпћп мањ у мана- стир. —  Хаџи-Ђерн ? —  Ја !  Њему све жене трче, кад пх ма шта   уплаши, па, бој се, п она је тамо отпшла. —  Дпна ми, скуно ће мп илатнти, ако је   он ирпкрио. Идн нз ових стопа н сазнај. Рупић чпсто отхукну, кад се нађе на оној   чпстпнп пред хапом. Радовао се што је успео,   да бар за неко време отклонп глобу од села,   а оспм тога п зато, што му се указала нрплпка,   да још впше Гагпћпма напакостп. У сплној мр-   жњп према овпма ннје бпло ппчега. чега се не   бп латпо, само да њпма нахуди. Ногу пред ногу ишао је манастиру, раз-   мишљајућп. с које стране да започне. Њему,   пстпна, нпје нп мало бпло прпјатно, да своју   снаху сам предаје Турчпну, п он бп се, нема   сумње, радовао, што се склонпла. да нешто   ннје Мплоје онпм убпством и себе п њега ува-   лио у велпку несрећу ;  јер ако се ма кад про-   кљувп, ко бп га онда заклонпо од турске освете,   ако не ага Џпнић. коме оволпке жртве прпноси. — Најпосле, —  мпслно је успут, —  п шта   је она менп сад? Умре кумче, растурп се кум-   ство!  Мплана нема више, а она се пије заро-   дила. Остала туђа кост. Ето, да се нешто преуда,   онда мн не бп била баш ншпта, ни род ни по-   мози Бог. А ово иравдање помагало му је, да раз-   гони оно мучаљиво расположење, што га је осе-   ћао, докле је Џинпћ о њојзп говорио. Међутнм, докле је Рупнћ, у беуту страха.   обећавао Џпнићу све, што је  овај захгевао,   стара Гагпћка је уснут јецала и грабила но   снегу једва утрвеннм крчеником. Скоро обне-   видела од суза, застала бн по крјп пут, да отаре   очн и отхукне;  на да у срећан час не чу за собом неколнко гласова, којн јој неколнко нута   викнуше: „С нута! С пута!и  —  ои је пога-   зилн бујни хатовп, којп у  оштру касу летеше   за њом. носећи на себн гомплу рудннчких Ту-   рака. Она се трже на оштре усклнке и иотрча   у  страну, на се саилете и паде у  снег, а у   томе часу као впхор иролете Шаћнр са оста-   лим хатлијама. Тек кад и последњп замаче,   старица се с муком дпже пз снега п савп ма-   настнру. Тамо је затекла Хаџи-Ђеру с Павлом и   Туром, који су само очекпвали да руднпчкп   Турци оду из села, па да н онп крену у Зеоке,   кнезу Станоју. Кад Ђера угледа Гагићку онако   сломљену и узрујану, скочи да је прпхвати. А   већ је настао крајњп тренутак. Под тешким   утнсцнма, с којнх је изгледала као смрвљена,   једва је дотетурала довде, а кад је већ стпгла   метп, снага је издаде, те се умало не срушп. За име Божје, откуда тп овде, снахо? Номажн, духовниче, но Богу да сп отац! — Шта је?  — занита г Бера, на је при-   веде огњншту и спусти на столнчпцу. Убиће га! — јаукну старица. —  Кога ? Гагићка бризну у плач и заннха главом. Јаох, Јоване, .јаох, кућо материна! Хаџи-^Берн стадоше очи на овај јаук. —  Ама шта је? —  Куку менн. спњој кукавицн!  — јецала   је једнако старпца. — Прпберн се, снахо, па нам по реду пс-   причај, шта се догодпло. Кад одоле првој павалп туге, исприча кроза   сузе, како је Шаћпр послао по њ}', да је до-   веду амо. Па је онда захтевао, да му ода где   је Смиља; казао јој, да му је  мора одатп, јер   он хоће да је потурчп п да се њом ожени.   Оставно јој је пет дана. на ако му дотле нлн не   доведе Смиљу пли не ода где је, он ће јој обе-   спти спна на Азни, а Смп.љу ће ниак пронаћп,   па макар иретурио све дрвље и камење. — А ти, јадна не бпла? — узвикну за-   нрепашћено пгуман. —  Да нисп одала? — Јаох, нисам!  —  уздахну старпца. —   Али. ако не курталишем Јована, онда.... Старица не нзговори последње речн;  сузе   је загушпше, те сакрп лпце шакама н нагло   зајеца. Као муњом ошпнут стајао је Хаџи-г Бера   и заципљено гледао у прецеђено лпце очајне   мајке. Оно „онда“  скаменнло је сваку помпсао   у њ ему;  а што је дуже посматрао ово клонуло   лице, све га је већа страва подилазпла, јер је   јасно опажао, да ова жена нема ни толнко снаге   да се прибере, а камо ли да не учини и оно   најгоре, само да сачува го жпвот невнна сина. У овом тешком часу њему нскрсну пред   очп све, што га је дан и ноћ грнзло. Досада   је гледао, како дахнјскн Турци глобе н срамоте   рају. а он јој није могао помоћп, на је вндео,   како се. баш око његове цркве. села међу собом крве п гложе, а нпје био у  стању да пх као   браћу пзмпри:  алп ово што сад мора гледати.   то је надмашпло све! Из недара овога храма   хоће да сплом извуку једну жртву, да је потурче.   да јој душу упропасте. Као оловна круппца ноче га прптпскиватп   тешко очајање. а грло му се стеже, те у један   мах не мога прословитп нп речпце. Шта сад да   радп? Хоће лп. као п досле. само немоћно ту-   жптп, п хоће лп сметп у будуће прихватитп   рукама за свету тајну, п то опим пстпм ру-   кама, које нпсу могле да сачувају певпну душу.   да не пропадне? Хоће ли п после тога одгово-   рити Ђорћу као спноћ? —  Не, не! —  впкну одлучнпм гласом, а   у нстп мах осеги, како се у дубппп душе   проломп опај тешкп облак, што га је до мало   час гушпо. —  Прпберп се. онахо! За пет дана   може се много што шта окренути. Захвалпмо   се Мнлостпвоме, што нам је дао времена. —  Ох, менн несрећницп!  Ко сме сачекати   иет дана? —  врнсну поново Гагпћка. Игуман страховито илану. —  Оди овамо! —  узвикну. а очп му сев-   нуше муњевптпм пламом. — Одп овамо! Па је готово довуче до кута, где трепери   канднло над почађалом нконом. Зграби са стола   крстнћ од кппарпса, опточен сребрнпм жпцама.   н дпже га према њој. Забезекнута старица овим ненадним покре-   том. збуњено је гледала у лице пгуманово. које   у нлахом узбућењу дрхташе. —  Заклпљем т е !  —  узвпкну еплним гла-   сом. којп јој одјекну у  ушпма као глае ненадне   олује. —  Заклпљем те знаменпјем часнога крста   п овога п онога света, не одаји кћерн, не губн   душ е!  Јер одаш лп њу, тп сп издала Хрпста   Спаса, пздала си душу своју п своје деце со-   тонп, п ти ћеш се у љутим мукама п горком   уздисању савијати, али ће се срце Божје оглу-   шптп о тебе, као што сп се и ти оглушила о   њега, а дверп небесне бпће затворене за тебе.   Бпћеш проклета. трп пут нроклета! Необична страва заталаса старпчнно срце.   слушајућп клетву, што се, као громовнтп про-   лом. разлегала са пгумановпх усана. Навле и   Ђура усталп, сннмплп Фесове п скрушено нпком   поникли. Гагпћка запањено гледа то у  плахо-   впте очп пгумапове, то у  свето распеће, ио   чпјем оптоку светлуцају тајанствепи зраци бледа   жпшка. — Ц елуј!  —  узвпкну игуман, а глас му   зазвони као глас ванијућега с Вптаваре. Старица се не маче. Скамењена п запре-   пашћена. она само гледа у игумана, који јој у   овоме часу дође сасвнм друкчпји, не као увск.   већ као човек са онога света. —  Целуј Господа! —  понови нгуман. Старица задрхта. . .  У душп јој се поче нотајно разведравати, а што је више гледала у   оне резотине, које озпачаваху лице Распетога,   то се разведравање све већма бнстрпло!  Срце   јој затрента, као кад осетн. да му долази жељпо ишчекпвани;  по њему се разлп матерпнска бла-   гост и мекота. она се смерно прекрстп. дубоко   поклони и целнва. —  Тако тп Бог помогао п овога п онога   света, како нп ти нн твоја кћн не пздале нме   Христово! Амин!  —  одговорише Павле п г Бура,   па се н они прекрстпше и дубоко поклонпше   пред светим знамењем п Хаџнјом. А у  томе часу осети Гагићка, као да је   невндовна спла прпкова за оно знамење, а у   нсти мах као да је, са онога крста, озарп чу-   дан зрачак, који је обасја надом на спасење п   окрепн, да своју и кћернну душу сачува од   вечне пропастн. Усне јој почеше шанутатп мо-   лигву, а опда, још плачна, алп тек прпбрана и   охрабрена, ирпстуип игумановој руцп, те је   целива. Сноња се зачу тихо куцање, а одмах за тим   отворнше се и врата. па која се појавн Ру-   пнћ. Он је дошао иред ћелију баш онда, кад   је пгуман стао да заклнње Гагићку. те тако је   могао реч но реч разабратн, а да н не ирнклања   ухо вратима. Хаџп-'Бера се намргодп, кад га угледа.   алн се у мах прибра, положи крст на своје ме-   сто н питајућп погледа у Руннћа. Помозн Бог, хаџн-духовниче!  — рече   Рунић и прпће рупн. Бог номогао, кнеже! А откуда ти? — Ето, од аге Џннића. —  Па? —  Дођох, да те замолпм. да оном моме   несрећнпку поручпш. да не долазп још за којп   дан. док ова ствар, колико толико, не легне. —  Хоћу, Руипћу!  — одговорп Т>ера. —   Па како би? Зар не пострада? —  Па, да вп ш, и нпје најбоље, алп, хвала   Богу, кад нпје п горе. Наредплп су глобу. — Свп ћемо потеглптп, алп смо бар две   хришћанске главе спаслп. За то време Рупнћ је пспод очију преме-   рпо оба путнпка, па, ма да пх је познао, ппак   се чинио певешт. —  А снноћ је бпла и моја Станојка до   тебе? — рече нешто несталнпм гласом. —  Била, кнеже, —  одговорп нгуман. — Па, ето, дођох, да те припитам где је? Пгуман га погледа сумњнво. — Ваља јој се вратити, — додаде Рупић,   збуњен овим ногледом. — Махни се, кнеже, залудна посла! — од-   говори игуман одсечно. —  Пптм ће се она вра-   тити. нити ћу тн рећи где је! —  Зашто? —  занита Руиић п погледа   мрко у пгумана. —  Ти то знаш врло добро, —  одговори   игуман, којн је нриковао нрозирућп поглед у   Рупића, —  па зар да ти понављам? Рунић се сплео на овај одговор, те не   умеде ни беле прословити. Осећао је неприлич-   ност свога носла. ма да је врло јасно схватао да то мора радпти, ако не желп да се на њега   пзузме ага, којп ће му кад тад ваљати. А осим   тога п ова двојпца, па п Гагнћка. коју бп у   капп воде понио, кад бп могао, збуњпвалп су   га својпм прпсуством. Гледао је што пре да   оде, само да се уклонп од унакрсннх погледа.   што га премераваху. —  Па, оче духовнпче, ја пдем. алп ето ме   сутра до тебе, —  одговорп силетено п, без збо-   гом, пзпђе пз ћелије. Изненаднп Руппћев долазак узпемпрпо је   нгумана. Па п ако нпје нп слутпо, да је Ру-   пић дошао амо по субашпној жељп. те да про-   ппта о Станојцп, није хтео да се поверава томе   човеку, за кога је знао, да би у најмањој не-   ирплпци одао п рођенијега, а камо лп снаху.   коју нншта впгае не веже за његову родбппу   п која ће, данас сутра, нз куће еасвнм отпћп. П оп се врло брзо уверпо о пстпнп ове   слутње. Чнм је Руппћ отпшао, Павле н Ђура но-   чеше се оправљати да путују. Хаџп-Ђера је   бпо толнко обазрпв, те пм не даде да пду дру-   мом крченнком. већ их проведе кроз манастпр-   скп забран, а онда се иочеше нети уз густу   гору, што се над манастиром узднже. Уснут су   сва тројица ћутали. Хаџп-Ђера је претурао   мучне мислн. Очевпдно је био још иод утпсцпма   онога нзненађења. што му Гагпћка донесе. Тек   кад стпгоше у врх горе, одакле ће се спустнтп   у долнну. стадоше оба путпика. да се са игу-   мапом онросте. —  Праштај, оче духовниче, п хвала тп на   хлебу и солп. —  Богу хвала, браћо, п срећан вам иут!   — одговорп пгуман п пољубп се с њима. —   Поздравпте мп г Борђа п Катића п рецпте, нека   се, у  пме Бога, сиремају. Овако се впше не   може! Ја ћу се до пролећа трудити да изми-   рпм своје, а чим ославп нролеће, ето им п мене,   па бнло с народом пли сама. —  Евала тп. оче пгумане! —  кликнуше   путнпцп, скидоше Фесове и, нунп радостп, целп-   ваше га у руку. Он их благословп н оста на овоме месту,   све докле се ови, сплазећп нпз гору, не нзгу-   бише између густпх грмова. Нема тишпна разастпрала се у  врх горе,   где је стајао усамљен калуђер н замишљено   гледао нред собом. Иосле Шаћиреве иамере да   потурчи Смиљу, он је био на чпсто, да нема   више смнсла чекати и трпетн. Алп и ако је, у   овоме часу, нрегао на очајап иокушај, он је   ипак опажао све тешкоће, које ће га, од данас,   на овоме путу пратити. Замишљенп ноглед лу-   тао је кроз неку сумаглицу нејасппх мислн,   међу којима се, као рудничке иланнне, истп-   цаху пренреке, које ће му тек одсада сметати   да изврпш оно, на што је у једноме часу оча-   јања ирегнуо. Тамо на источној страни угледа   како се, пад н.пм високо, као нема хаветпња,   уздиже мрачна п суморна рудничка тврђава.   Њезина каменита плећа умотавају се у тмасте облаке, што се одозго надвпјају, а с внсоких   оедема зјапе тоновска грла, као расклопљене че-   .вустп. што само очекују да жртва наиђе, па   да одједном загрме п бљуну ватренп нотоп на   дрске грудп што пм се иримпчу. И ту непомпч-   ну тврђаву ваља му разорптп, њему, слабу н   немоћну калуђеру, који није у стању нп да   нзмнрп неколнко завађепих сељака. а камо лп   да нх на такво дело поведе. Па још су чнм   и како ? Зар голпм грудима и нразнпм шакама?   Та у овоме народу Бог зна да лп и десетп пма   но који кубурњак. па зар с тпм нротнву онпх   бедема ? .1ака дрхтавнца потресе га мало и он ду-   буко уздахну. Усамљен п брнжан стајао је уврх   горе, као на мучној раснутнцп. Ма којој се   страни окренуо, свуда је видео муке н немоћ.   <>н, до душе, није нп помишљао да оставп ствар   н да мпрно гледа, како се дан нз дан губп   образ и вера;  алн да иоведе го народ на ове   зидове. што се као камени џнновп у облаке дижу,   значило је толнко исто, колнко н скочнтн веза-   ннх руку у вртлоге бујице. —  Госноде, граде мој !  — узвикну калу-   ђер н  погледа у небо. —  Тп бдиш п внднш.   у тебе се узда душа моја, победо моја! А у томе часу лак ветрпћ зашуме. п  за-   шушта снежно грање, као тајанствени шанат,   и тај пгум разли се и расу око њега, на до-   кле се разливао, грање се ннхало н нрегнбало,   а њему се учпнн, као да му шануће: ..Он је   иобеда твоја, град твој !1 ‘ Игуман се побожно нрекрстн, па лагано.   ногу иред ногу. поче сплазптн с горе, на којој   му се чињаше да је осетпо п прпмпо заает   Впшњега. — Само да мп је, да Рупића освестим   нлп да Моравчане од њега отргнем, а остало   бп ми већ било лакше. Тако је мпслпо прпблнжујућн се на до-   мак манастиру. Али како је врло добро но-   знававао Рупићеву мржњу према Гагпћима п   његово држање са субашом. то је и сам увп-   ђао, да ће му све лакгае за руком иоћп, него   ли да ово чудо изврши. Алп нпак се тврдо ре-   шио, да прво с њим иокуша. Данас плн сутра   учпниће све што може, да га с Гагићпма из-   мпрн, иа, ако у  томе успе, онда ће с њим пред   Сали-агу. Гагић није Турцпма ншпта скривио,   па кад нема тужноца, он ће га зацело цуститп.   Бар тако су Турцп увек раднли, кад се раја   међу собом клала. Нема лп тужиоца, нема нп   крпвца. Стару Гагићку задржао је игумаи, да   остане да руча. И ако је тврдо веровао, да   неће сметн у наточ његовој клетвн учпнитн   нпшта непромпшл.ено, пиак је не хте пуститн,   докле се не уверн да се од оног иотреса до-   вол.но прнмпрпла. 0  самоме ручку, кад је игуман ушао у   цркву, да очита Подневну, приступи духовник   и рече, да му је Милојева мати, Анђа, нору-   чила, да одмах дође њојзи. По свршеној молптвп оде пгуман у село.   Баба Анђа га је дочекала код огњпшта у кућп.   Од спноћне ватруштпне била је у лицу сва   као исппјена, алп тек ватра је прошла, п сад   јој је бнло много боље. Кад игуман ступп на праг, она уста. по-   клонп се смерно н прпступи му руци. — Благословн, оче! —  Бог благословно!  —  одговорн пгуман.   — А где је кнез? —  Изволевај, оче нгумане! —  одговорп   Анђа и нрнмаче му троножпцу, да седне. —  Па, ти си ме звала нешто? —  рече   Ђера седајући. —  Простп!  — одговорп ова. — Слаба   сам, а н кућа бп мп остала сама, те не могах   сићп до манастира, а ваљало је да тп кажем.   Онај мој ојађенп брат ирпчао мп је све, шта   је тамо било. Субаша му је наредпо, да нађе   ношто ното Смпљу н Станојку;  а он. велп, то   мора учипитп села радн, да га снасе глобе. — А ти му ниси казала где је? — Не дао Бог, о ч е;  алп, бој се, он је   сазнао од кума Мратића. —  Откуда Мратић зна? —  заппта пгуман   н зачуђено погледа у Анђу. —  Не зпам; тек сам чула, кад су се баш   овде дошаитавалн!  Ја сам бнла у вајату. Ша-   путали су нешто дуго, па тек чух, како Мратнћ   сномепу Гукош. Мене иодпђоше мравцп, те о-   слушнух боље и дочух, како му велп :  „Био је у   Гукошу, баш кад је хаџн-духовннк доведе“. — Наопако !  — викну игуман п скочи   иренеражено. —  Па онда ? — Онда иоседеше још мало, обредише се   два трп ред ракпјом, па отпдоше некуд. Да   сам пмала кога, то бпх тп јавнла одмах, а овако   морала сам до мало час чекати. Ђерп се окрете кућа. Ш та сад да радп?   Ако је Руппћ јавпо субашп, овај је до сада већ   послао л>уде, да је доведу, п оп је вшне не   може нзбавнтп. —  Зло, Анђо, зл о !  —  рече замишљено   игуман. — Тај ће нас човек најпосле све упро-   паститп. Анђа не одговорп ипшта ; она је само ћу-   тала и забринуто ппхала главом. Споља се зачу шкрипа по пртини. —  То је! — рече Анђа и погледа на   врата, која лагано шкљоднуше. На самом нрагу Руппћ заста, а преко лпца   му пређе непријатан израз досаде, кад уз ог-   њпште угледа и Хаџп-Ђеру. Игуман је прико-   вао поглед у његове очи, па га не миче, те тако   се Руппћ мало збуни. Нпје марио овај заду-   бљенп поглед, којн чисто до савестн ироднре. — Помози вам Бог !  —  рече улазећи, а   и не гледа у игумана. Игуман не одговара, већ га само мери оннм   погледом. Руппћ оде куту да оставн штап, алн онај   поглед што га је прожнзао кроз чело сад је   осећао, као да му се у потиљак нрнковао. Неиријатео осећање чпсто га је гушило, и   он се одједном окрете калуђеру, па п сам уирави   поглед у његове очп. спреман да до краја издржи. — А откуда ти. оче игумане ? — Где си бно ? —  занита Хаџи-Т»ера.   место одговора, а не скида погледа с њега. — Па.... тамо !  —  одговорн Рупићнемарно,   нзвадн нож п иоче из луле пстресатп сле-   пљенн пенео. —  II одао? —  Кога? Рунпћу !  —  поче игуман гпхпм, алн   одлучнпм гласом, а прекоран поглед не мпче с   његова лнца. Истнну ми рецп. шта си казао   субаши ? Ништа! Не лажи, Рупићу, казао сп !  — рече   игуман. а очи му гневно севнуше. Рунпћа као да удари летка на ове речп. Ја лажем, хаџи-духовниче ? — уипта, а   псколаченим очима мерп игумана. —  Лажеш, Р уп н ћ у! Као да се све у њему на један мах ска-   меннло, тако је стајао п разјаиљепих вилнца   бленуо у игумана. Алн док му је сиољашност   тако нзгледала, дотле се у његовој унутраш-   њостн ускомешало п пенушило: чнннло му се,   да ће га загушити навала мржње, која у овоме   часу обузе цело његово бнће. — Е, чуј ме, оче нгумане, —  простења   загушенпм гласом, — доста је, влла, и твога! Досада сам трпео. алп да знаш е одсада впше   нећу! Дошао сп мп довде! — узвнкну Рупић   и иревуче шаком преко грла. —  А мпслиш ти   да нпеам чуо, како сп ону несрећниду заклп-   њао. да не одаје кћерп? Па мислпш да ниеам   нознао оног хајдука Иавла. што се начннпо   слепчовођа, иа крстарп по селима. да нас с Тур-   инма закрви? Намешташ мн дете у заседу, да   убије муселимова човека, навлачпш на село гло-   бе н невоље, мпрнш мн нећака с највећпм крв-   нпком. на онда ме још у мојој рођеној кући   дочекујеш таквим речима. Е. нећу, славе ми!   Да знам да ћу овога стнка погинути, нећу   да трппм впше!  Или ћу кнезовати како се кпе-   зује, илп нећу никако! Он се гневно ударн песнпцом у  грудн, да   чисто зазвсча:  лние му зацрвене, а на очп му   подпђе крв, те је изгледао као помахнптао. Игуман се горко наемеши. — И сад, Рупићу, да сачуваш село од   глобе, тп сп своју снаху... — Какву снаху? —  внкну Рупић пре-   зрнво. — Умре кумче, растури се кумство! Несрећннче! —  плану Хауи-Ђера, који   до овога часа савлађнваше гнев. — Тешкотебн,   ако сп је одао! —  Шта велиш?! —  заппта Руннћ јачим   гласом, као да није чуо. —  Свет ће те пљувати! —  Ка.Ђда онп што нм чел.ад не избија из Са-   лп-агнна кола!  —  одговорн Руннћ с иодсмехом. —  Хајде, хајде!  Не знам, хоће лп те ага   Џинић наградитп. алп не смећп с ума, да ће   ти се ма ко одужптн за твоје улпзнвање. — Ко се улпзује? — унесе се Рупић нгу-   ману у очи. Хаџи-Ђера га само мрко погледа, те Руппћ   нехотице устукну. Овај чудповатп, дубокн но-   глед, што прозпре у дно душе п збуљује, учп-   нио је н овога пута своје. Хаџп-Ђера, без нједне речп. нзађе пз куће,   на се лаганпм корацпма упутп у манастпр. —  И ето, где човек душу нзгуби! Заплете   се, као нпко његов, у сатаннне замке! — ша-   путао је Хаџп-Ђера, па, што је даље одмнцао,   све је журннје ишао. Знао је он, да Турцима не треба много.   иа да учине н најужаспнје недело, а већ ово   што је склонио две жепске главе, што је закли-   њао стару Гагићку, да не ода кћери, п што је   под свој кров примпо хајдука, кога Турци на   све страпе вијају, то је бнло и сувише, да га   сасвпм упропасти. И гата сад да радн? Разговор с Рупнћем   иоказао је само, колико је шнрок јаз пзмеђу   њих двојпце, н он се не само није смео надати   вигае, да ће га икако освестнтп, обрлатптп, него   му је још ваљало хвалнтн Госнода, ако га овај   на миру оставн. Па баш и да га оставп, зар ће   моћн што међу овпм сељацпма, којима је Ру-   пић све н сва, једина н последња узданпца, да   нх сачува од наметнуте глобе. —  Е, мој 'Борђе, жалосно сам тп ја уз-   дање у овом народу! — уздахну пгуман, ула-   зећп у манастпрско дворпште. Неко необично осећање, као потајна слутња,   обузе га, када се нађе сам у  овом пустом дво-   рпшту, где се ни жива душа не чује. Високи   крстовп, што су се за црквом расулп на све   стране, са снежним хумкама и нрпвешеппм убру-   сима. што се с крстова сетно нихају, као да   га немо п с чуђењем гледају. У самој стварн   све ово што сада видн, п ту ониску црквнцу   подстрешену шпроком дрвеиом надстрешницом.   п те снежне гробове, што су, као стада белпх   јагањаца око пастира, полегли око ове црквпце,   све је то дан пз дан гледао н није га иотресало:   алп сада, овога иута, на један мах га обузе нека   туга, неко иредосећање, као да ће се овога   часа пешто непрплпчно десптн. Рука му се п   нехотпчно днже челу, п он се прекрсти. У нстом часу. кад рече ампн п спусти руку,   нспаде петорица Турака пза црквсна зида,   зграбпше га одостраг н оборпше. Збуњен нз-   непадним наиадом, у нрвн мах пије могао пн   речи цроговорнти; алн кад се мало нрибра н осетн   како му руке наоиако искрећу, да га вежу, он се   одуире, ослободн руке и поче се бранити. Турци   павалише и прнтискоше га к зем.ии. —  Шта хоћете са мном!  —  викну сил-   ним гласом. — Мучн, дервишу! —  одговорн један и   замаче му замку око лактова. Прптегнп. У с о !  —  додаде другп, којп   га са осталнма држаше да се не отме. На овај глас нспаде из куће Гагпћка, па,   кад угледа како њнх петорпца оиколише већ ве-   зана пгумана и пзаћоше пз манастпрског дво-   ршпта, залелека п потрча за њима. — Шта је, баба, што се дереш толнко? —  Одмакнн отолен!  — продера се другп,   па се баци грудвом па старнцу. Алп ова је из гласа нарпцала н једнако   прнстајала за њпма. — Море, шта је гледаш, Усо? Удрн је!   —  викну трећп, па пстеже кундаком и груну   је у грудн. Старицн намах застаде дах у грлу, пред   очнма јој се смрачи. н она обнезнањена паде   у снег. Нгуман тешко уздахну н окрете главу на   страпу. да не гледа јаднпцу, која је, п без   овога ударца. већ н сувнше ирепатпла. На домак хану спазн још једну гомнлу   Турака. Алп ови као да су се око нечега ус-   комешалн. Кад дође блпже. а из гомнле се зачу   снлан врисак;  одмах за овпм угледа, како се   нстрже женска прилпка и потрча њему. Хаџи-   Тера чнсто претрну. То је бпла Станојка. Баш овога часа п њу   су довуклп из Гукоша, где ју  је игуман још си-   ноћ склонио. Као стрела трчала је она ираво Хаџн-Терп,   алп још ннје прешла нн ноловнну одстојања. а   стпгоше је гонпопи. Кад се склепташе око ње, она пх поче очајппчка грепстп п уједатп за   руке. Алп узаман. За неколпко тренутака била   .је п она везана, а ондајеједан потхватн пспод   колена н око паса и понесе хану. — Еј, несрећнп Рупићу, шта учпни, да од   Бога нађеш !  —  јекну пгуман. — Мучи, дервишу! — нздера се једап, којп   брнсаше крв са угрижене руке, п удари га ша-   ком нреко усана. — Напред, иопе! —  узвнкну неколицпна   п групуше га песнпцама у  леђа. Хаџп-Ђера погледа у небо, онда, потпснут   од ове гомнле, уђе у хан, попе се уза степе-   нице п замало се створи пред агом Џннпћем. којн   је у томе часу иуштао густе дпмове п сркао   врелу каву пз сребрна Филџана. Кад угледа пред собом везана калуђера,   ага Џинић се још удобнпје завалп у узглавл>а   на миндерлуку п с неком насладом иосматраше   у лице везана човека. —  Стиже ли, хаџн-дервншу ? —  запита   иодругљпвим гласом. Хаџи-Ђера стоји клонуле главе н обореннх   очију. — А тн као велнш, слеп је субаша, откуда   ће он знати ко је убио Рама? —  Ја га нисам убио. — Е, хе, нисп убио? —  подсмехну се   Џннић. — Ама ако нисп тп, а оно је твој јол-   даш, коме си јатаковао. —  Ја нисам нпкоме јатаковао, — одговорн   пгуман мирно. —  Велпш лн. дервишу? А ко оно заноћн   у тебе са онпм слепцем ? Мпслнш лп да се не   зна, е је то био главом Павле Ноповнћ. И от-   куда да тн тај хајдук доће у госте. баш када   ће Рамо погппутп, ха? — Он пије убио Рама ? —  Ја ко ј е ? —  Честитн ага, —  одговорп пгуман, —   да је тебп стало, да нотражпш Рамова убицу.   ти за цело не би хватао мене. Субаша се подруг.Ђпво осмехну. —  Па онда, ко оно скупља око себе рају.   да је светује н мпрп? Ко јој прпча како су   јој Турцп злотворп ? Па ко оно пред хајдуком   закле Гагпћку, да не ода кћерп ? А већ башка   оно, што сп Станојку хтео сакритн! Хаџија је ћутао. Баш п да нпје све овако   бнло, не би му вредело правдање нред Турчпном.   којн одавна мерка згодну прплнку, да га оптужн   н дограбн. Руипћ га је проказао, и сад му не   остајаше друге, него да трпп што га је снашло. Него, чу ли ? —  нродужи субаша. —   Ја знам, да сн н тн човек као н други људн.   иа нпје нп чудо, што сн згрешио. Па ето, све   ћу тн опростити, све, само да мн речеш где је   Смиља? Игуман нрнпп усннце. Тешко осећање на-   валн на њега, те га поче гушпти. У овоме часу   осећао се као ннкада до сада, утучен и поражен.   кад се само иомнслп. да се у селу могло наћн   крштенс душе. која ће свога свештеннка одатн Турцима. Оборене главе п лнца. по коме се   огледала клонулост, стајао је нем н блед пред   субашом;  а овај га је злурадпм ужпвањем са   свога седала посматрао. Ова пгуманова пемоћ и клонулост изгле-   дала је субаши као добар знак. —  Тако, тако, болан!  — продужп блаже. -  Рецп тп менп, где је Сми.Ђчица :  а ја гн. ево, задајем тврду веру, да те нп глава неће за-   болетп. Игуман не одговорп ништа. Само што у   овоме часу осетп гнушање. кад зачу, како Тур-   чпн тепа пмену девојчета, које му је толико   нрионуло за душу, као да му је рођеио. — Ето, — иродужн субаша, —  реци. па   ћу те одмах пустптн. — Не знам. ага! Шта велиш? — запита ага гневно. —  Не знам! —  А, не знаш? — одговори овај, навали   се удобније на узглавља н пусти густ облак   дима. —  А знаш ли ночем за рудничку кулу? Чпнн ага, како ти је драго. Зар сам   .ја јединн, који невино страда! — Па знаш ли, болан, за Азну испод куле,   и она вешала на Азнп? —  Знадем, ага ! —  У намет се, калуђеру!  У Турчина нема   шале. Одавде можеш жив, алн са Азне нпкада. —  Па добро, ага, — одговори нгуман одре-   шито, и смело иогледа у очи. —  Кад тн већ нешто морам датп, онда тн ето мога жпвота.   То је све што је моје, а душа је Божја, њу   ми ваља мпсту вратптп Богу. Море, калуђеру, немој мн лудовати.   него кажи где је Смпља, —  упаде субаша мало   раздражено. —  Зар не впдши. да сам тн прп-   јатељ? Они на Рудннку једва чекају да те до-   баве; а тн н сам знага. даћу јој н без тебе ућн   у траг. Илп мпслиш, да ће она стара одржатп   заклетву, кад угледа како јој Јована на ве-   шала пењу ? Чинп, ага, како тн је воља, али ја тп   немам шта рећп. Прнтајенн гнев, што је обузео субашу још   онога чаеа, кад му је Рупић иепрпчао све што   је чуо и впдео, сада се разлн на сву меру.   Чеоне и вратне жпле набрекоше као затегнутн   највани, а очп му се псколачпше и закрвавпше.   Са упорна нгуманова држања у њему се за-   таласа п ускппе. —  Бут, бре, крмку. ана сана!  —  дрекну   помамно н пљесну длан о длан. Неколнко оружаннх момака упаде у собу. —  Буцпте га на Руднпк ! Један момак зграбп нгумана за врат, окрете   га н гурну отвореним вратима. те овај носр-   ћући нспаде пз собе. Сељацп. игго се. у томе часу. наћоше   пред ханом, упреиастнше се. кад угледаше ве-   зана нгумана нзмећу гомпле Турака. Његова   висока прилика и оно озбпљно. сетно лпце, на коме се, у  овоме часу, огледа још п неузбун-   л.пва преданост, све пх је прострелнло. Впдетн   везана калуђера, па још Хаџпју, из чпје руке   прпмају наФору и Свету Тајну, бпло је усред   овпх оиштнх зулума ииак тугаљиво. Црква н калуђер бпли су јога једино уто-   чпште, у коме су налазилп бар неке више утехе.   па, ето, где нм се сад н ово уточпште разоравл. Везана игумана уиртнше на једнога коња.   па му кононцима везаше ноге коњу испод тр-   буха. чврсто га уконопчаше, да успут не падне,   а онда појахаше хатове п као впхор откасаше   Руднпку. Збуњенп сељацн не ирословише ни једне.   него су се збили у гомнлпцу. па зацппл.ено гледају   за јахачпма, а када овп ишчезоше, и онп се   упутнше пут села. 9 . (Звај догађај пролетео је кроз Моравце п   остале засеоке као метак из пушке. ВеК тога   вечера сел.аци су се искупљалп један код дру-   гога, заниткивалн, разабирали, нагађалн;  а што   је који заселак бпо забаченији, то су н нага-   ђања бнла занлетеннја и тајанственнја. У ДиКу   се шанутало, како је субаша изненада руппо у   Хаџнјину ћелнју, на га загекао, где растопљенпм   златом пише султану кн.нгу и жали се на дахије,   како глобе рају, срамоте жене н девојке н убн-   јају невннс људе. Алп у колнко се пагађало о узроку, у то-   лико су сви бплн сложпи у једнакоме осеђању. Закрвљена села, ма да су избегавала Хаџију.   само да не слушају тешке нрекоре. толпко су   га волела п поштовала. да нх је све ово као   громом норазило. Па тако је бнло н у Моравцпма. Поред   свега тога, што је успео да сачува село од   глобе, Руннћ се чувао као жпве ватре, да се   ма нред којпм сед.аком пскаже. Алп зато се   пнак трудно. да сузбпје нретерано незадовољ-   ство, што је. као пзненадна олуја. духнуло пзнад   мнрних кровова растрканнх колебнца н луб-   њача. Његово задовол>ство мутпла је у овоме   часу нотајна накост. кад је оназпо какво се   осеКан.е заталасало у селу. Позно у вече састалп су се моравачкн до-   маћпни у Мратнћевој кућп. где је п кпез до-   шао. Свн до једног пзгледалп су мрачнп н су-   морнн: а како је ко улазпо преко ирага, он је   онпма, што већ седе око огњпшта. називао Бога.   алн тако тпхо, као да је самртннк у кућн.   Мратпћ их је дочекпвао тако нсто суморан н   невесео, иа пх је носаћивао око огн.ишта како   је  где места било. Јазук, браћо, шта се ово све ради!   уздахну један. —  Ово већ одасвуд ирелнва. — Б рука!  — одговорп Мратић. —  Алп   коме да се тужиш ? У Турчпна суда нема.   Обор-кнезови се сабилн у мншје руне, па ни   што роморе ни говоре. а тн. рајо, трнн н нздирн! Горко осећање обузнмало је све више овај   разговор. те се најзад разлп у пљусак рећан.а свију недаћа што пх подносе. А докле се тако   говорило, кнез је ћутао као заливен, слушао   и зампш.Ђено гледао у широке пламенове, како   једае за другнм лижу у чађави димњак п мо-   дрнм руменплом обасјавају ова мрачна н забрп-   нута лнца. Једак пзраз нрелетао му је иреко   лпца, слушајућн оваква вајкаља, која му до-   летаху до слуха, као зла савест што га над-   гриза, као осуда кривцу, кога су на самоме   делу ухватплн. —  Ама. чудан смо тн парод ми, куме!   —  утаче се Рупнћ, кад му се учини да је   већ и сувише слушао н.ихове разговоре. — До   јуче смо се клонили и његове сенке, а сад,   ето, шта се учннп !  Скочилн смо на субашу   као па белу врану. Оно субаша је Турчнн.   ама не губнмо душе, данас сутра вал.а нам   свпма мретп. Игуман је и био чудан човек. Уплео   се у ову нашу несрећну кавгу, на бранн где   год може онога несрећнпка. Опомад ме нанао   да ми нрича. како Гагићн пнсу убплп Милана.   а кад му ја не новеровах, оп оде срдпт. А ево   данас где нас умало не увалп у ополику певол,у.   Знате ли вн, да ми умало не илатисмо глобу   због њега ? Сел,аци га чисто са сумњом ногледаше. Јест, јест због њега. Субаша је сазнао,   да је Рама убно Иавле Поповић, по Хацпјнну   наговору, иа је онда однео Смиљу у маиастпр,   ту заноћно, а јутрос умакао негдс. — Ама но Богу, кнеже н куме, — учшш   Мратпћ, —  да ли је то истина ! — Вала, куме и браћо, како ја овде сла-   гао, тако ме свако зло снатло. То што вам   рекох, чуо сам из уста самога субаше. а сто   вам њега, па ће вам п сам казати. —  Опо истпна је, да нас је Хаџија много   корео н да је дра;ао страну Гагпћнма, алн да   нас чак у оваку беду увалн, те да плаћамо   толнку глобу, е то баш не бпх рекао. —  А ко ти рече, да ћемо сада платитн?   Није субаша таки глобаџија. Он мп је еам ка-   зао. да ће нам скннутн не половпну намета.   како сам молио, него све. чнм уђе у траг Ра-   мову убицн. А сад му је, ето. ушао. Ова добра вест, што је Рупнћ тек нано-   слетку нзустп, мало их утнша н овеселн. те,   реч ио реч. разговор поче добиватп много нн-   томији облпк. Њима је чисто лакнуло, кад чуше,   да од натоварена намета впше нема нп помена.   А тај ненаднп обрт учпнп. те сељацп потпуно   новероваше кнезу. да је Хаџија наместио заседу,   само да спасе Гагићеву сестру. А већ то једно,   што је овпм убиством иомогао Дпћанима, па   још Гагнћу, било је довољно, да се. иоред ума-   л.ене туге за одведеним пгуманом. зачује и ио   који нрекор. Руонћ је чисто ликовао н на сваку реч,   која бн ншла протнву игумана. одобравао бн   ћутке и клнмањем главе, а то је већ бпло доста,   те да се разговор у таквоме смпелу нродужи. Међутнм, чутура је заређала од руку до   руку. на је већ по неколпко пута обпшла око пространа огњипхта, а разговор је постајао све   жпв.ђи. кадтек нзненада залајаше псн надворишту. —  Хеј. домаћине! — Ој! — одазва се Мратпћ и нзвнрн наиол.е. —  Одбпј-де псе. па доћп амо. Домаћпца, која је за време разговора се- дела у куту н прела, прпскочп огњншту, прп-   палн луч, па изађе напоље. —  Ко лн ће то бнтп! —  нроговори Мра-   тић п нзаће за женом. Осталн су ућутали н радозналогледајуу мрак. Два до зуба наоружана човека бануше   у кућу. — Помози вам Бог н добро вече! Неколицина поскака са својпх седала, — толпко нх узбунн ненаднп долазак наоружанпх   људп, чпја лнца не могаху одмах распознати   од засенка у коме беху. А у истоме часу. кад ова двојица бану-   гае нреко прага, угледаше, за њима, у авлнјп,   још тројицу наоружаннх људи. — Ко сте вн? —  заппта Руннћ п уни.Ђп   поглед у ону двојицу. —  Ја сам, ујаче! — одговорп један н кро-   чн у пуну светлост. Мнлоје?! — впкну запренашћено Рупић. —  Јест. ја сам! Рупнћ се сан укочио, па не може да се   новратн с неиојамна осећања. гледајућн свога   нећака онако оружана н смела. Песрећнн сине !  — нромумла загуше-   ннм гласом. Шта тражиш са ови.м л.уднма? Колпко су се сељаци у првп мах уплашн-   лп, кад угледаше оенознату а оружану гомн-   лнцу, толико се сада пзпепадише, кад у овој   двојпци познаше Милоја п Демљана. —  А откуда тп, кумпћу? —  заппта Мра-   тнћ. гледајућн с чуђењем у оружана момка. —   Ко су ти онп људи ? —  Јатнћи.1  куме! — Наопако! — внкну Мратпћ. — Па зар   баш напђосте на моју кућу?! —  Не брнпп. куме, нпко не зна да смо   овде, а морадох тн доћн, да потражпм ујака. Блед као крпа. Рунић је само бленуо раз-   рогачено у нећака. а од сплне навале једа тре-   нерно му је сваки делић одела. —  У јаче! —  Шта ћега од мене? —  Где је хаии-духовник ? —  заинта Мн-   лоје, а поглед му сева илахо. Руипћ га погледа мргодно, окрете главу   па страну и не одговорп нншта. —  Зар ниси чуо. —  упаде Мратпћ, — да   га је субаша одвео на Руднпк? —  Зашто? — А ко ће то знатн? Веле да је метнуо   опог хајдука Павла у заседу, да дочека Рама.   И бар да је чега радп, него да пзбавн Гаги-   ћеву сестру ! 1 Л ати^^ем се називао сваки хајдук, који је хајдукогао у   четн од педссет друга. — А где је снаха, ујаче? — заппта Ми-   лоје, кад Мратпћ ућута. Руппћ, сав позеленео у  лпцу, само ћутп.   Лепо осећа, како га пешто у грлу гушп, па   му не да пп дахнутн. а у себн се кпда од муке,   зашто затаја. што ннје оног часа. кад је Мн-   лоје потегао кубурљак. отишао субашн. те му   све по реду пспрнчао. —  Што ћутпш. ујаче, што не говориш? Руинћ отурн у страну машице, којпма је до овога часа џарао. осврте се нећаку и плану. —  Зар теби да одговорпм? Скпдај мп се   с очпју! Милоју креспу иоглед. —  Мнрно, ујаче! Тн мн мораш дати ра-   чуна, јер ти знаш све. Ти сп уходпо игумана   п поткпзао субашп певина човека. Се.ваци погледаше у  кнеза, којн у томе   часу шкрнпну зубнма. —  Неће битп, куме! Субаша велн, да је   игуман наместио Павла у заседу, да убпје Рама. —  Није истина! Рама сам ја убпо! — вп-   кпу Милоје. —  Ти? —  Ја! Ја! Да спасем невпну девојку. По Богу, куме, — впкну Мратић. — Зар сестру опога убице? —  Лажу, куме! Мнлана је убио субаша,   да се дочена снахе. — Хајдуче! — јекпу Рупић очајно, па у истоме часу зграбп распаљен угарак п, пре   него лп га пко задржа. завптла га на нећака. Хпл>аду варнпца разлете се око Милоја.   а угарак. као муља, сукну кроз отворена врата   у мрак. па се зари у  снег. У пстом тренутку. кад је полетео угарак.   Дамљан прпскочп. дохвагп кнеза за прса и   тресну га о леднну. клече му на грудн. иа му   чврсто притеже руке земљи. Као обран.ена звер. Рупић је рикао п на-   нрезао се, да са отме нз снажнпх Дамљановнх   руку, које га као гвоздени беочузи ирпковаше   за земл.у. Нсколнко сељака појмише да га отму,   алн у истоме часу занакаше орози на пушкама. Мпр! Да се нп .један нпје макао! —   внкну Милоје, а рука му наде на теиелук   од ппштоља. (Зва заповест н трп пушчане невп. што   блеснуше ирема светлостп, утпшаше сел.аке. Али   Мратнћ плану, гледајућп у опе пушке п кнеза,   који само стен.агае п шкргуташе зубнма на   Дамљана. — Зар тако, куме? Ти се баш наће, да   ме овако обрукаш! —  Опрости. куме, опростите п ви. добрп л.удп! Не доћох за то, него да вам кажем. ко   је убио Рама, те да оиај нраведннк не труне,   нп крпв ни дужан, на Рудвику. А тп. ујаче,   што осрамоти кућу Станковића. те измећаршп   субаши и губиш душу. заслужио сп. да те без   икакве мплоети казним. Дпжп се! Дамљан га пусти. Рупић се диже блед п   смрвљев. Само је тешко дисао од снлна напре-   зања и душевна узбућења. — Па онда утувите добро! Немојте чи-   нитн зпјана ни Дпћанима нн Гагићпма. Нпсу   онн убпли Мплана. нису они криви нп за нашу   ни за њихову ногнбију. И ето вам велим. ко   ноуми да се светн Дићанпма. неће више пмати   иосла с њима него са мном. Које поуздан н чврст глас Мнлојев. из кога   се орило нешто између иријател.ског савета н   нретње. а које оне оружане нрилпке, што стоје   спремне, да оборе ватру, ако би ма ко што   поумио, сељаци не мрднуше с места. 111то стојите. те их нехватате! — за-   пенушн Рунић, а сав цептн од необуздана   гнева. Мир. кнеже! —  одговорн Дамљан и   претећи га погледа. А ти, ујаче, заиамти, што ти велпм!   Ујак си ми. па нећу да те мичем на душу. Али   чујем ли. да одсада ма шта илетеш са субашом, моја ће ти рука судити ..... Утувите, бра!) 0, на сада збогом и праштајте! Хајдуцп опколише свога друга. па се из-   губише у мрак. Слом.кен н застнђен. стојао је Рупић међу   сел.ацима. који се не могоше још за дуго да   поврате од преиасти са изненадна хајдучког упада.   Очи оборио земви, па не сме ни у кога да по-   гледа, које од срамоте а које од страха, гато се обелодапнло његово потварање, те да не у-   гледа презирање у очима својпх сељапа. Нем и замнгаљен, наслонио се Мратпћ уз   довратак п несмислено блене у мрак п оне   крупне жеравпде, гато су се осуле по иебу, па   као да отуда гледају у њега. То што је сада   сазпао бацало га је у неку нејасну забуну,   која му је помутпла сваку мпсао п таласала   чудно осећање. сасвнм друкчпје него гато га   је до овога часа пмао, осећање, за које ннје мо-   гао себн објаснитп, како је налетело н гата   значи, алн које је одједном. као ненадна про-   вала, пукло иред њим. Да Рупнћ нпје иод ње-   говнм кровом, оп бн му, у овоме часу, пајже-   гаће пребацно, али овако само је ћутао п окре-   нуо лице од овога човека, којп је тако далеко   отерао, да опада певнна човека, да њему, ро-   ђену куму, нрпча пзмпшљотнну и да своју ро-   ђену снаху сам Турчпну проказује. Руппђ је осећао неприлнчап положај. па   је тражио пачипа, како да започне разговор.   Тврдо је рачупао, да ће у даљем разговору уве-   рнти н кума н сељаке у своју чпстоту. —  Вала, нећаче, за ово ћега мн скупо пла-   тнтп! —  рече, ногато уздахпу дубоко. Сељацп ћуте као заливенн. а кум, као да   ннје нн чуо. једнако гледа у мрак. —  II ви гледате хајдуке, иа ннко да ми   помогне да нх живе похватамо! —  Е, мој куме, —  уздахну Мратпћ, а и   не осврће главе на Рупића. —  И ти не нађе впшта мање вего да товариш беду на игумана,   а овамо ен добро знао, ко је Рама убно. —  Он му је јатак, чујете лп, јатак!   дрекну кнез. —  Игуман га је целивао у чело,   кад је чуо да је убпо Турчпна, па је п њега   п ону девојчуру склонио. Сељаци почеше ћутке устајагп. једац но   један, еа свога места. — Лаку ноћ, домаћнне, и хвала тп на   разговору ! Лаку ноћ, браћо! —  одговара Мратнћ   и нснраћа једног по једног. А кад и иоследњи   оде, он се врати у кућу. За све то време Руиић је стојао модар н   мркнм погледом из потаје мерно је ове њуде, што   се на растанку здраве с домаћином. а њему   тек ако по који каже нреко рамена лаку ноћ,   алн н то тако тнхо и немарно, тек да се не рече   е му се није казало. А кад осташе самн. Рунић узе налицу, ио-   стоја још мало, на кад внде како кум седе уз   огњиште, и не осврћући се на њега. занали   лулу н одби неколико дпмова, он пође вратнма. —  Лаку ноћ, куме! Лаку ноћ! —  одговори Мратић. не дп-   жући се с месга. 10. И тако се догоди што су Турци одавна   меркали. Хаџн-Т>ера је доиао њиховнх шака, а   оно што се о њему сазнало доволшо је било,   да га сасвнм уништи. Позно у ноћ, гомила коњаннка, што се   с везаннм игуманом лагано пела планинском   стазом. уз космати Рудннк. стиже у врх гор-   скога седла, на чнјој се косој равни указа ма-   лени градпћ с густнм крововпма п неколико   витих мннарета, што се међу крововима узди-   жу. Обасјана сребрном месечнном, као да по-   сматрају немо оно усталасало море шумадиј-   ских гора, чије сс главе и нлећа узднжу. над-   вијају једна над другом. нробпјају небесно   плавило, ншчезавају у маглене внсине. па се   заталасале тамо амо расклапају. размнчу. те   нропуштају између себе питоме долпне и пла-   нннске речпце. што за снежна копњења као   бујнца леге с гора. на са шумом н пеном па-   дају у ове долнне, орошавају пх свежином и   натанају илодном влагом. Коњаннчки топот одјекну кроз тесну улицу   кућа. пред којпма се са обе стране пружају вн-   соки зндовн са ускпм мазгалама. За неколнко   часака п онн се обретоше на маленом пољу, што   делп граднћ од гврђавнце. дуж чијих се бедема   пружају дубокн опкопн. Рудннчку тврђаву заклапају бедемп у че-   лворокут, п на свакоме углу овога четворокута   види се по једна ваљкаста кула, у чијем се   врху налази само по један узани нрозорчнђ,   испреплетен гвозденим решметом, те тако освет-   /вава сувишну тамннну унутра. Као н у граднћу тако је н око тврђаве   владала мргва тишина. Сребрна месечнна расина своје сребрпе зраке иа твр1>аву и четпри куле,   које се, као једноока страишла, уздижу ннсоко.   те стражаре у ноћној тншиин. Коњанпцн се заустапише нред шнрокнм н   пространпм ровом. за којим је главиа, Београд-   каиија, алп преко кога се није могло преКи. јер   нс беше мосга. —  Караул!  —  внкну један коњаник. — 0 , х о ј!  —  одазва се изиутра. — Ач капн (Огворн каиијуј ! Замало на се зачу погмула шкрпиа н звека   ланаца, а с прнклоиљене капије ноче се лагано   сиуштатн на лаицима шнрокн мост од дебелпх   храстовпх брвана. У засвођеној каиијп, што   зену пред њпма, пламтела је једна буктнња за-   денута у зпд. Кад коњаннци укасаше, мост се наново   диже, п разјаи.кепа уста тврђаве склоиише се   за њпма. Пред источном кулом расконопчпше Хаџи-   Беру, одрешише му руке. које беху наопако   везане, иа га онда тнснуше унутра. Укочени удовп од веза н мраза, који га   је онако унет.кана скроз ирожимао, бнлн су   врло слаби, да га одрже стајаКпва. Он се по-   срКуКн докотура до зида, наслони леђима на   њ. иа се укочеиим погледом загледа у нод.   Бледа месечина једва је проднрала кроз узндано   рсшме и освегљавала потпупо округлу одају,   крја у нросеку не беше дужа од нет корака.   У гамннци ннје бнло ничега од намештаја оснм једпе троножице и крчага воде, што му доту-   ршие, кад га доведоше амо. На темепу је осећао такав ирптнсак, као   да га је поклоппла нека тешка оловна рука.   па гњечп, да му главу распрсне, а мрачно осе-   ћање, што га обузе још онда, кад га новедоше   из субашнна хана, сада се попе до врхунца. У   часу му нскрспу иред очп све што се за ова   два дана догодпло, а због чега је он овамо   доспео. Она молптва на гори, порука 'Борђу.   пепоуздано Смп.ђкпно  скровшпте, неуспелп по-   кушај да нзмнри завађена села, па онда ово   стање, у коме се сада палазп, а нз кога се пе   нзбавл.а шале, све га то још внше саманта и   он нпком понпче. Душа му малакса, а снага   га нздаде. Помнсао, да ће за дан два отићн са   овога света, па онда н она потајна страва, да   ће субаша иронаћн Смпњку и да ће је Шаћир   насилпо потурчитн, сасвпм га уништн. Овај ду-   бокн н снажни поглед, нз кога је избијао че-   личан дух, сад је толико малаксао, да је лично   на смртно нростре.Ђену звер, која прпбнра још   носледњн дпсај, да се од смртн отргне. Алп узаман !  Што је више прпбнрао мнсли   н нокушавао да се утиша од сувншне павале.   која му је дух раслабњивала, све га је впше   захватала бујнца очајања и одвлачпла дубње у   евоје вртлоге. А нарочито га чпсто унпштн.   кад поче мнслптн о ономе, шта је све могло   битн носле неколнко недеЂа, можда п после не-   колико дана. да је остао слободан. Онај одлучни нристанак и одговор на гори, па онда она не-   надна нада. која му, у ономе часу, озарн душу,   те у њој угледа необичан сан, гато га тако   дуго сањаше, да ће најзад успетп да нзмнрп   села, да нх прпкупп око цркве, пз које Ке, с   крстом у руип, узвикнутп: „За крст часни и   слободу златпу, пзмпрнте с е !1 ‘  — све то шп-   чезе, ншчезе као саи, као јутарње румеипло   што га облацп сакрпше. У његовнм селима нема   внше ннкога, којн Ке пх мпрпти; закрв.Ђена села   п дал>е Ке се међу собом крвптп, а сотона ће   лпковатп н рађати нове Руипће, чпја ће мржња   троватп братске грудн. Авај !  —- уздахну игуман боно н склопи   руке као на молитву. —  Господе. је ли н то   воња твоја! А место одговора захукта с крова глас   сову.Ђаге. То беше првп глас, што га у новом   станншту зачу. Тако салом.Ђен и клонуо седе на пбд, за-   ронп главу у шаке н наслонн је о колена. Ду-   бока гпшнна п необнчан умор савлађпвалп су   узрујан дух, и његове мислп ночеше се мало   по мало мрсити, докле не утонуше у нејасно   бунпло између јаве и сна. Сан га онхрва. Алн   то не беше онај сан, шго оживЂава тело и   свежн дух. Узнемнрена душа випула се из   тамничких зндова, иа докле је тело иочпвало,   она се ломпла н лутала нреко некаквнх урвнпа   п стрмих кршева. састајала се с Ђорђем н ње-   говим друговима. чије оружје трентнјаше неком необичном светлошћу: облетала је око Смиље и   очајно се трзала. када угледа како налете чо-   нор вукова. с ватреннм очнма п окрвав.венпм   зубнма. да је раздеру. <  )д села до села, од се-   љака до се.вака. летн н запомаже. да спасу де-   војку, а кад нн један не хте, он се сам залете   у чоиор, алн се у томе часу нспречи Рунић,   отисну га у страну, на се зацерека, кад угледа   како вуцн зарнше зубе у деврјчпна нлећа. Очајан јаук нзви се из нгумановнх грудп.   н он се нробудн. Свеже зорино руменпло обагрнло је та-   миичке зндове, а с вита мннарета јасно се раз-   легала молитва: Саба. То мујезии познва пра-   воверне, да узму јутарњн авдес. Ма да је знмско југро било доста студено.   Хаџи-Тера га ннје осећао. Необична ватра обу-   зела је цело бнће његово, а у главн је осећао   хуку н брујање. Овај саи н ова ноћ толнко   су га измучплп, да нн један зрачак наде није   продирао кроз тамннцу очајних мислп. оснм оне   у Бога. Алп п та нада била је као у самртнпка.   псиод чијих се ногу измнче земл.а, па већ осећа   да је заронно у вечност. Хаџпја се окрете нрозорчету, кроз које   иродпре зорипо румеинло, паде на колена,   ирекрстн се, па докле се озго разлегало мује-   зиново Саба, он је скрушепо шапутао Југарњу. Алн јучеран .11 даи ннје прошао само на   овоме. Када су везана нгумана одвелн, калу-   ђер духовннк иза!>е са искушеником и момком. којп од страха дрхташе, те унеше у  манастир   онесвеелу ГагнКку. К адједош ла к себн. па се   почела сећати свега што се десило. чнсто излуде.   Игуманово одвођење утуче јој и иоследњу паду.   које се хватала као удавњеник сламке. Досада   је веровала да ће нгуман ма како сиасти Јо-   вана. алп сада н та нада ишчезе, а онај ужа-   снн час. она Шаћирева иретња, ево где се   сваким часом ближи. Још само три дана и све   ће битн доцкан. Турци ће је одвућн на Ру-   дннк, да гледа како јој спна пењу, како му за-   мичу замку око врата, иа ће јој рећи: „Хајде.   баба. говори, где је Смил>ка?и  Ужасна слика.   коју у машти замиш.ваше, тако се јасно оцрта   нред њезиним очнма. да не мога издржати више.   него врисну и, окрећућн главу у страну, ноче   одбијати од себе рукама. — Јаох. спне, јаох, децо моја!  —  јаукиу   старица п као махннта скочи н полете вратима,   само да побегне од маште. која јој не нзбијаше   из главе. Камо ћеш, јадна? —  заппта калуђер   н сплом је задржа пред вратима. —  Нуштај, оче. полудећу, ако га ие из-   бавим! Зар да изгубиш н свију н његову душу? Обесиће г а ! — Посветиће с е ! Јаох. до Кога, зар да га мајка с ве-   шала скида! —  Не губи душе, — одговори калуђер.   а еав цеитн од туге. гледајућн песрећну мајку.   како се ломи, —  не губп душе, не турчи Смиљку. Старнца клону. Сад внше пн сузе нпсу   ронпле, нитп је кукала, само што су се дубокп   уздаеи нзвијалп једно за другпм. Очн јој се уко-   чнле као у онога коме ће намет нскочитп, а у   груднма ее нешто савнло, па стеже срце. стеже.   да јој се чнннло е ће сада ирепући. А докле је Гагнћка. нод утисцима дога-   ђаја н страха, заномагала у манастнру, субаша   је нремншљао, како још да уђе у траг Смп-   љину скровншту. Све што је досада чинио, да   сазна где је, нпје му нншта корпстнло. Расту-   рно је сврје гавазе у осам заселака, али нн у   једноме не нађоше што су желели. Није му.   дакле, остајало друге, него да чека на пукп   случај, нли да иокуша још последњн пут са   самом Гагнћком, да јој предочн све шта може   снаћи Јована, ако не ода кћерн. па ако не прп-   стане нн онда. а он да је пошаље на Рудник.   самоме Шаћпру, који жудно изгледа, хоће ли   му ага Џинић послатн девојку плп бар јавнтн.   да је наишао на траг, где се сакрнла. —  Мајка је оно! — промрмља кроз зубе.   — Заборавнће и на Хаџију и на заклетву.   бнва. чим угледа, како јој спна пењу. II одмахну безбрижно руком. иа густо   задими. Међутим. друга мнсао, много журннја н   страсннја, обухватала га је у овоме часу. Тамо. у  оној одајп за селамлуком. очекује га опа, за   којом је толпко чезнуо. Хладно п одмерено ње-   гово лпце које евојом немев.Ђпвошћу подсећа   впше на мраморпу чврстоћу, загревало се сада   необпчном ватром. Успламтела чежња и пакосно   задовољство спјало је нз узпемпрена погледа.   те тако п лпце добпваше некн узрујан пзраз.   Настао је час, да се разрачупа са упорном же-   ном. радн које је учинио све, само да је задо-   бнје. а која је у часу, кад је мпслио да је   доспео до врхунца својих жеља, пзмакла, пре-   дала се калуђеру у заштпту. Узрујана чежн.а   и дивље самол>убље нодједнако су га бунили:   жеља, да пзвршн што јој је рекао, нпје била   нпшта мања од разблудних осећаја, којн овога   часа нлануше још силннје него лп оног вечера.   кад је силом загрлп. Он пљесну у дланове. Момак уђе. — Кога има тамо, папољу? — Нема ннкога! —  од'овори момак — Пеки!  Спђе доле у каву. па докле те   не зовем не долазп амо, нпти ирнпуштај кога. Момак учнни темепа и оде. Лак сумрачак хватао се по угловима се-   ламлука. па мало ио мало и снежна белпна, што   је прам сунчеве светлостп чисто блештала, тр-   цула је н постенено се застирала тамом. која   но сунчеву заходу непадно надаше. Станојка је била унесепа н закључана у   последњу собу за селамлуком. Чим је шкљоц-   нула брава за њом. она се обазре око себе и очајно полете прозорчићу, на коме беху дрвене   решетке. Као избезумл>ена трзала је и вукла   •себи. алп руке беху и сувшпе слабачке, да   ишчупају храстове шибове, кроз које је једва   руку провукла. Наскоро је и снага нздаде. п   она се скуип у један кут, на поче као прутак   дрхтати. Од малопрећашње борбе н отимања одело   јој је било сво раздерано н у нереду, а од   силног узбућења јелече на недрима чисто је   одскакало. Шћућурнла се у кут, на једршћућн   и са страхом гледала у сумрак н замандаљена   врата ирема себи. Ио целоме пзразу огледала   се нека саломл.еност п претрнулост. У неко доба осети, као да се неко ближи   вратнма. Опа се још већма забн у угао и нот-   купи око себе подеране хаљине, које не беху   више у стању да заклоне срамежљнву жену   испред тућа ногледа. Врата се лагано отворнше, и на њима се   указа субаша. Станојка не подиже очију с пода. Само   врела румен иоли је по лнцу и разголићеним   недрима, на којима не беше више нпкаква за-   кривала. Једра и кршна прилнка њезнна н онако   је  успаљивала овога Турчнна, а сада. кад је   угледа овакву н у потнуној власти. лице му за-   пламгн, а у очима ссвну днвљачка ватра. Оно   сурово осветннчко раеположење. што се до мало   час мешало с разблуднпм осећањем. ншчезе у   овоме часу као дим, п субаша је стао чнсто   даципљен пред леиотнцом, која га потпуно очара. —  Па. снахо. како ћемо сад? —  заиита   Џинић нрптајанпм гласом. којп од силна узбу-   ћења дрхташе, а разрогаченпм очнма чпсто   прождпре заталасана недра њезппа. Станојка не одговорн ни речн. Само пла-   шљпвим п усплахиренпм погледима нратп сваки   покрет агин. А ти си мислила. да ће те онај дервнш   сакритп од твога аге, ха? Станојка опет не одговори пи речи. —  Кумријо моја!  Сад ми нећеш излететн   одавле! —  прошапута ага Џпнпћ и поче је   миловатп по разголићену врату. Станојка се стресе, као да је напрасна   зима нроће. Она учинп некакав нокрет. да се   одупре, алн у томе покрету пре се огледала   очајнпчка малаксалост него ли отпор. Била је   потпуно еаломљена. трепернла је као у гро-   зници, а срце јој жнво куца и лепрша као у ка-   везу узнемирена птичица. Ага Џпнић је прнвуче себи. а оеа не но-   куша више ни једнпм нокретом да се одунре.   Место тога силно зајеца н сузе јој грунуше. Кло-   нула душанпје нмала вишеснаге. сузе су јој биле   последње оружје или. боље рећи. знак потпуне   пемоћи њезине. — Ама, шта ти је, снахо, те плачеш? —  Аман, ага. оставн ме; грехота је! — Ех. да луде женске главе!  Каква гре-   хота. болан? Зар ја хоћу да те сачувам Ру-   дпнка, камо све морају. а тп се, ето, узјазбила,   па нећеш. — Убиј ме, ага! —  Алаха ми. луда сп !  Ко је још впдео   да Турчпн убија слабу жену ! — Убпј, алп мн не дпрај образа. тако тп   вере! —  дпкну Стапојка п поче се оппратп. — Нуто, нуто!  Сад те не бнх пустпо. па   да мп падигаах пола Стамбола поклони! —  рече   ЏпннК н у заносу паже се, да је по.Ђубн. Алн у  томе часу Станојка напреже по-   следње снле. пзви се у страпу п обема песни-   дама груну субашу у грудп таквом снагом. да   овај посрте. Снлан гнев плану из субагапппх очнју,   кад се од првог пзнепађења иоврати п угледа   полу нагу лепотицу. како са стпспутнм песнп-   дама н илахнм погледом стоји. спремна да се   на живот н смрт бранн од овога наспља. Ех, леио!  — грмну ага. —  Место   једне пмаКега обе срамоте. — И крочи да је   дочепа. — Одпђи, по Богу, нлп Кемо се зубима   клати!  — узвпкну Станојка н нолете вратпма,   да их отворн. Субагаа прпскочп, дохвати је за рамепа,   беспо је заогаија и баци насред собе, где се   Стапојка као онссвегаКена сругап. 11. Прогалоје два дана. У Моравцпма и ма-   настнру јога се једнако говорпло о одвођењу   Хаџп-Ђернму, хајдуцпма гато заноКпгае у ма- настпру, па најзад и о Мплоју, за кога се већ   рашчуло, да је убпо Рама п одвео Гагићеву   Смп.ву. А ово последње пзазва међу сељанима   највећу буру. Нпкоме ппје пшло у главу, како   то да Мплоје убпја Турчпна радп крвнпкове   сестре, да навлачп на село крвнпну п гнев Т у-   рака, а овамо до јучерањега дана пламтео је   же.љом, да се сукобп с Гагпћем. II, разуме се,   да је у оваквоме размпгаљању највећп део од-   говорностп пао на Хаџп-Ђеру. Многп, а наро-   чпто Руппћ, бацалп су сву крпвнцу па њега,   па су чак ночелп п одобраватп субашп, што пм   је скинуо с врата опасност, због које су моглп   свп страдати. А докле је у  селу Хаџп-Ђерпн грех са   сваке стране обртан п претресан, дотле је овај   чампо у кулп затворен. За два пуна дапа ппко   није долазио, да га нзведе иред Шаћпра, т е је   тако пмао и сувише времена, да прегледа своје   ново станиште, у које га је пебратска Руппћева   рука довела. Оснм овога прозорчића, којп је за неко-   лпко бојева впсоко над њпм бпо, нпје бнло впше   нп једнога отвора. Слаба светлост, што је кроз   овај прозорчпћ нробнјала, осветљавала је внше   горњи део куле, докле је доњи остајао у полу-   тамп. Решетке на прозорчету бпле су густо пс-   преплетене гвозденнм шпбовнма, а зпдови, с   којпх је овде опде опао скамењепп леп, билп   су од дебелпх тесаних стена. Соба је иотнуно   округла, а врло мала, д а јејед в а  у  своме ире- секу пзноспла на пет корака. Под је попло-   чаи шпрокпм каменпм пљоштама, пз којпх је   код источног зпда пзбнјала пошпра камена плоча   за иедаљ впше од пода, лено пстесана п че-   твртом страном узпдана у зпд. Та повнша плоча   бпла је велпка таман за једно седало, иа како   у кулп ппје бпло ничега впше, па вн постеље,   на којој бп се могао мало пспружптп, то је   сужник могао само на овом камену п седетн п   спавати. Два дана н две пуне поћн провео је пгу-   мап у  овој тамнпци, умотан у своје џубе, које   му је бпло једппп заштптппк, што га чуваше   од пеобпчне хладноће, која је у каменој кулп   владала. А за та два дапа нпко му не дође, да   га позове пред муселпма. У овој хладној кулп   пзгледало му је, као да је зазидан у  камепу   гробпнцу. нз које се впше нпкада неће пзба-   впти. Око њега је владала мртва тпшпна, п само   високо над њнм што бп се о часовпма авдеса   разглегало „Алах нл Алах1 ‘. То је руднпчкп мује-   зип позпвао верне на молитву. Ипаче је изгледало, као да је ова кула   нотпуно одвојена од л>уди, јер ма колико да је   напрезао елух, неће лп чутн ма какав гласак   жпва створа нли бат стражаревпх ногу, бпло је   узалуд. Гробна тиганпа владала је споља као   п упутра. Ледена зпма, која је међу овнм каменнм   зпдовпма двојно јача него ли напољу, пробијала   је кроз џубе, у које се умотао, па га је до ко- стпју прожпмала. а уска тамница пмала је врло   мало простора, да бп могао бар ходањем про-   теглпти укочене п замрзле удове. А у колпко је студен мучпла тело, у то-   лпко му је впше подгрнзала душу недоумпца:   како ће се најзад све ово свршптп, шта је тамо   у селу п да лп ће стара Гагпћка бптп у  стаљу,   да сачува тајпу кћернпа скровпшта? А баш   ова последња номпсао мучпла га је највпше.   Трептао је, кад бп му дошло на ум. да ће   Шаћпр ппак ући у траг Смпљп п потурчпти   је. Све, што је досада учпнпо да је спасе, раз-   вејаће се као магла на ветру. Узрујапа машта   све је впше расла п пстицала пред очи Сми-   љппу прплпку. Замишљао је, како се полагапо   павикава па своју судбпну, дворп Турчппа и   заборавља веру отаца;  умотана у  јашмак и ч-е-   реџе, као н остале бул е;  улазп у џамију, па,   докле се с впсока мпнарета разлеже преко   руднпчких лнтнца мујезинова молптва, она кла-   ња, дотнче челом зем.љу п шапуће: „Алах ил   Алах!“ — Господе, помплуј нас! — прошапута   игуман скрушено, иа се прекрстп. Али ни крст нп молптва што је, на коле-   нпма, грозничаво шапуће, нису впше у стању,   да усталасалу душу умире. Молитва га је увек   теишла, улпвала му наде;  али у овим зидинама,   одакле још нпко пе пзађе жив, молитва је бпла   пемоћна да га освежп. На очи му једпако пз-   лазп Смиља, потурчепа н упропашћепа. II та потурчеппца нзродпће Турчнну децу српске   крвп. која ће шпбати п срамотптп своју ро-   ђену браћу, свој народ. Игуман не мога пздржатп впше. Уста са   седала п поче. као у грознпцп, ходатп по уза-   ну простору. Желео је, да побегне од ове не-   миле слпке, што се зароннла у  душу, п ајеса-   танскпм канџама чупа п раздпре. Мећутпм. докле је овако узмучен ходао   ио својој тамппцп, учппп му се једаред. као да   му од некуда долазп граја. Стаде ослушкпватп.   То су првн људскн гласовп, што пх је за ова   два дана могао чути, а тп гласови мало по   мало стаиалп су се у  мелодпчно прппевање. Колпко га у првоме ослуху повуче жел>а   да, бар нздалека. чује људске гласове, толпко   га сад више преће бледпло. На ове гласове плану-   ше му очп необпчном мржњом п гнушањем п   он се брзо окрете у страну. Али гласовп по-   стајаху све јасннји. Гласови су бплп само женскп. Игуман се стресе, као у  грознпцп. наново   седе, па заронп главу у шаке н тешко уздахну. Споља зашкрпиа брава, кључ се окрете п   с врата спаде гвоздепа полуга. Тешка хра-   стова врата шкрнннуше, а дах свежа ваздуха   нроструја кроз кулу. —  Јесн лн жпв, калуђеру? Игуман, као оклевајућн, нодпже главу.   Пред њим је апсанџија. —  Хајде. дпжп се! —  Куда? —  Аги. —  Сали-агп? —  уппта пгуман дпжућп   се, а замућеп поглед, у  коме се огледа нео-   бпчеа клонулост, лута од апсанунје до врата,   на којпма стоје два оружана Турчипа. — Салп-ага је још у Бпограду, него   Шаћпру. Хаџп-Ђера пзађе. Мрачан ходнпк с лу-   частпм тмастпма сводовнма, кроз којп су ишли,   бпо је осветљен зубљом. око чпјег су се пла-   меног млаза шпрплп облацп смоласта дима. Из је-   днога ходнпка улазплп су у другп п трећп, а   што су се впше блпжплп нзлазу, п гласовп   оппх песама бплп су све жпвљп. Из последњега ходппка испадоше па једну   четвртасту шприпу. Мрак је већ у  велпко по-   крпвао горе п иланпне, алп је на овој шпрннп   бпло све осветљено. Пред Сали-агпипм копаком   пламтп огромна ватра, пламен лпже впсоко у   небо, па руменом светлошћу осветљава целу   просторпју. Око разбуктале ватре разбашка-   рплп су се Турци. а покрај свакога по једна де-   војка плп младпца у чнсту сеоскоме руху. Ва-   тру п седећпве оиасало је велпко коло дево-   јака, које нз гласа певају: Куп' се, бер' се, коло пгра   Да дочека Салп-агу, Салп-Агу, дпку нашу. Проговара Сали-Ага, Салп-Ага, дпка наша: „Сад мп душа барјам пма, Кад мн млада коло водн.ц Хаџп-Ђера сетно погшче. Оборенпх очију   пшао је напред. Од тешкога узбуђења п стп-   да. што му пзазва певаље кола, клецају му ко-   лена, те се с муком уздржава, да се не срушп.   Он је знао као п осталп, да се свакога петка   дотерују амо најленше девојке п младпце, да   чпне пзмет, алп још нпкад ппје својим очпма   гледао ово коло. Окренуо је главу на страну,   да пе вндп, алп то му нпје помогло. Пратпоци   опазише како се снебпва, на место да обиђу   приведоше га тик самога кола. Граја п смех Ту-   рака н цпка девојака. с којима заметаху раз-   блудне шале, на очпглед осталпх, разлегалп су   се н надметалп с песмом играчпца. С полунпјанпм Турцпма девојке су сркале   кафу п ракпју п на песму кола одговарале су   заједно с Турцима другом строФОм, у којој   се пева, како Салп-ага љубп Влахпњице. У челу ватре спазн Суљу. Десна му рука   везана у платно, а левом обгрлпо младицу, која   је, као и остале, распученпх недара п готово   полунага. Хаџн-Ђера и нехотпце ногледа у ову мла-   дпцу, алн се усплахирено трже. ПознаојеСта-   нојку. Гневнпм ногледом н необпчпнм гнушањем   ногледа у разуздану гомплу Турака, што се   од времена на време залетала у коло, те гра-   бнла једну по једну девојку. Не дпжућн впше   главе, иожурп да што пре нзаНе пз овога   пакла. У Салп-агппој оџаклпјп, која је пмала пз-   глед на ову чпстиау, где је коло пграло, седп   Шаћпр с неколпцппом ага, а пеколпко дево-   јака, као п оне напољу, служп пм као>у п ра-   кпју. Песма п шаркпја разлежу се п нз ове   одаје, као п тамо. Шаћпр седп међу агама врло расположен.   Турци уведоше Хаџп-Ђеру. —  Ошђелдум, Хаџпја, ошђелдум! —  вп-   кну Шаћпр весело, кад угледа суморно лпце   калуђерово. — Шта је? Што сп се застпђео,   бпва као влашка певјеста? Хаџп-Ђера с нрезрењем погледа у Турке. — Ене де? —  Засмеја се Шаћпр на сав   глас, —  а што тако, болан? Ћути Хаџи-Ђера, а у очпма му се видп,   како му се у  душп комеша: плп да се стро-   валп, илп да речпма онали. —  Нека, нека хаџнја, —  иодсмехну се   Шаћпр, —  цурама је лпјеио. Ен’  онај бпва, шта   нм Фалп? Погле само, како су лпјепи н кршпп   момцп оно, а не онакн ћаловп, као твоје џпбро-   н>е. Махнн се поповања, него деде да нам ре-   чеш :  шта си оно шуровао са онпјем хајдуком   Навлом, загато сп наговорио Милоја да убнје   Рама? Како си смио сакрнтп Смиљу и Ста-   нојку? А потљијен и то да мн речеш, што сн   наговорпо Мплоја п онога Дамљана, да се од-   метпу ? Хаџп-Ђера не одговори нншта. —  Пак, ондакара, бива, да нам прокажсш   све твоје јолдаше, с којима узбуњујеш рају! Игуман се једва разабра на те речи. — Ја не буппм. — Бунпш, дервпгау, бунпш. Зпамо мп   овђекара све, шта се но вилајету радп. Него   рецндер па лпјепо, док те нијесам на муке! На ову претњу Хаџа-1>ера подпже главу   н смело ногледа. —  Можеш, ага, у властп тп је. II сам је   Господ иретрпео чпст п певин муке на крсту,   па зар да пх пе претрип слуга љегов!  Зар   има већих мука од овпх, што пх овде гледам? Никада Хаџп-!>ера ннје пзгледао смелпјп,   него што је бпо у овоме часу, када му   Шаћпр нрнпретп мукама. Као преображен ста-   јао је пред својнм мучитељем. Учпнпло му се,   да је баш то опо што је недостајало, те да се   нзвршн што је годпнама желео. У службн Богу   п народу нровео је цео жпвот, а сада ево где   му се даде прплнка, да п мученпчком смрћу   посведочп, колнко је био предан цркви п народу. —  Ама, ћоеће, Божјп, махнп се ти Исе   Пекајмбера, —  подсмехну се Шаћпр, гледа-   јући у  иреображепо лпце пгумапово. — Друго   је, бнва, Пса Иекајмбер, а друго тп. Ето, за   Смпљу те ама пч не питам. Него дедер нам   рецн за оно! — Немам тп шта рећн!  —  одговорн Хаџп-   !>ера мрко. —  Много мн се хаспш, дервпшу. Алп хајд!   Хтедох вечерас само да те внднм, а сутра ћемо   већ разговаратн мало друкчнје. Утувн, калу-   ђеру, сутра се нећемо шалнтп!  —  одговорн Шаћир и даде знак очпма апсанџијп, да га   одведе. Суморан п зампшљен, онет стојп Хаџп-   Ђера у својој тамннцп и укоченим очнма гледа   у тврде зпдове. Остала му је, дакле, само још   ова ноћ, а већ сутра све ће се свргапти. И   све зашто? Шта је он урадпо овпм Турцпма   п ономе Руипћу, којп му се тако свете? Су-   трашње муке, па зацело н смрт, опоменуше га   на грозоте што пх мора ноднетп. Ледена језа   пролете му кроз све удове, п он се стресе. Алп   то се догодпло само једаред, у трепутку сла-   бостп, коју челпчан дух у часу угушп. Помисао   на сутрашње муке нпје бпла у стању да ио-   колеба његову снагу и веру у добро дело, које   је вршно мпрећп завађене. То мнрење, пзбав-   љање невине душе, коју хтедоше нотурчитп,   и његов договор да преда хајдуцпма сложан   народ, па да н сам с крстом у руци стане на   бранпк вере н слободе, сматрао је као праву   и једпну стазу, којом му је ваљало нћп, а му-   чење и смрт, што ће га сутра снаћн, биће   само печат, жпг, по чему ће Учнтел, познатп   мучеппчку душу свога учепнка. То што ће се деситп с њим није га ко-   лебало, али га је мучила друга једна помнсао.   Подсмеш.Ђнво држање Шаћнрево нзгледало му   је врло загонетно, а особито она његова реч:   „Ето, за Смпљу те ама нч не нитам‘ ‘. Да нпје   ушао у траг девојцп? У колпко се опомпњао, нп у  оној разу-   зданој гомплп, нп у  оџаклпјп нпје опазпо Сми-   л>е. Алп то га нпје нп мало умнрпвало. Шаћпр   се зарекао, да ће је потурчптп п да ће се оже-   пптп њом, те по томе њој п ннје места у   колу. Ова потајна сумња, што се још данас за-   легла у њему, рпла је по душн као црв, па у   колнко је заборављао па своју судбпну, у  то-   лико га је грпзла помпсао, да су, као п Ста-   нојцн, п овој ушлп у  траг. Иначе. како да   разуме оно подсмевање н титрање Шаћпрево,   чпју је плаховпту ћуд тако добро познавао! Брпга за Смнљу сломпла га је сасвпм. а   утпсци. што му у душн остадоше гледајући   Станојку п коло девојака. чпсто су се ужле-   билп у зенице толпко, да пх се нпје могао ни-   како отарасптп. Ма шта чннпо, само да за тре-   нутак заборавп, није успео. Граја н гласови   срамотне иопевке разлегали се у његовпм ушпма,   а разблудпе прнлпке нолунагпх девојака п пи-   јанпх Турака лебделе су пред његовнм очпма,   кло да пх јога и сада гледа. —  Боже, Боже! —  узвпкну гласно. —   Опростп народу п епасавај ! Густа тама као тесто нспуњавала је шу-   пљину впсоке куле, а само једна звездпца, која   се, са пстока, кроз прозорчић впдела, трепгала   је песталном светлошћу. Склонљенпх руку на   молптву н оборене главе клечао је калуђер   према овој звездн, а усне су шапутале по- следњу вечерњу молптву, која мољаше Бога.   да заштптп певпну 'дугау од пскушеља п да   његовпм мукама псцелп окуженн народ. Алп. најзад, телеспа малаксалост, од дво-   дневног нспаштања и несанпце у  овој кулп, са-   свим га савладаше. Тежак сан склапао је умор-   не трепавнце, п он се спусти на под, а главу   наслонп на камену плочу. Тврдо је сиавао. Тек у неко доба учпнп му се, да чује   потмулу тутњаву, па онда необпчап тресак.   За овнм затрешташе многе трубе, а у  томе   часу осетн. како кроз кулу одјекују тешки   корацп. Хаџп-Ђера као да угледа вптеза у   челпчну оклопу, са шлемом па главн, медпнм   гатптом о мншицп и дугпм копљем у рукама.   И тај вптез стаде бага уза самн зид према   њему, иаслонп се на копље п стаде га посма-   тратп пеобпчпнм очнма, нз којпх је бпла све-   тлост правце у  његово чело и чнсто палнла. — Светп Димитрије! —  кликну пгуман,   кад познаде своје крсно име, н појми руком.   да се пред светитељем прекрстн. —  Битез се благо осмехну, алн онога   погледа нс скида с његова чела. Хаџи-Ђера покугаа да се дигне с пода   н —  пробудп се. У кулп је све тамно, алп   тамо, где је сањао витеза, учпнн му се, да   јога видп. како се таласа нека ваздушаста   бела нрплпка у  човечјем облику. Нетрепимице   гледа Хаџпја тамо, иа, да бн се нодпгао с   пода, одупре се обема рукама о коцкасти ка- мен, па коме му мало час почпвала глава. Од-   једном осетн, како камена коцка задрхта под   руком и као да клпзну подаље. А у истоме   часу свежа струја ваздуха, која га запахну   мем.Ђпвим дахом, пнрну нспод његове главе.   То га потпуно расапп пз мало пређашњега   беута... Дакле, све је бпло само сан, последњп   сан пред дверпма вечпостп, које ће му се   сутра расклонптн. Чудна лакота обузе игума-   нову душу и њему запгра у  грудпма од не-   обнчне милпне. На последњем часу жпвота,   у очп саме смртп, сплазп у  кулу светптељ,   да га походп, утеши и охрабрп. А она звезда, што је сијала над пгума-   новом главом, докле се молпо, трептн н сада   ведром светлошћу и иомало осветљава таму   око његова легала! Међутпм, камен. о којп се Хаџи-Тера п   сад одуппрао, још се једном склпзну и помаче.   Хауп-Ђера се трже н зачуђено поче разгле-   датн. II збнља, камеп се био за чптаву стопу   отпспуо у  страпу, а на месту, где је дотле   као узпдан стајао, указала се пекаква шу-   нљнпа, из које је нзбпјао влажан н мемљнв   задах. Хаџнја разрогачепих очпју загледа у   ову јаму, што је зјапила. А кад се од тре-   нутна нзненађења расвестп, саже се и завуче   руку унутра. Нод руком осетн као степенастп   силазак. II не мнслећп да разјаснп себп шта   је то, покуша да одвалп прву плочу, што пвпчп   са овом јамом;на срећу, посао му пође врло лако. За неколпко часака одвалп неколпко плоча,   те јама оста довољно шнрока, да ее кроз њу   провуче. Кад је то свршпо, наднесе се, пе бп лп   ма шта впдео, алп осим мрака п влаге, што је   бпла одоздо, нпје впдео нпшта друго. Рукама   напппа двоје степенпце. Дакле, без сумње пекн   подрум плп, ко зна, можда п каква стара гроб-   ница. Нејаспо осећање, да му вал,а сићи тамо,   сад се претворпло у наду. Можда то није пп   гробннца нп подрум, пего какав зазидан тајни   излазак некадањих господара ове тврђавице.   Њ ему је врло добро познато, да је цео Ру-   днпк изукрштан тамнпцпма, чпјп дубокн от-   ворп на многпм местпма зјапе. Да п овај не   водп једноме од тпх ван тврђаве? Пажљиво умота око себе џубе, побожно   се прекрстп и пође се завлачитп. Ушао је   већ толнко, да му само глава внрн напољу,   а под коленима лепо осећа степенпце, пнз   које се спуштао. Алп на један мах, кад је и   главу увукао у  тамнпк, осетп како степе-   нпца пспод колена клпзп. Оп се чврсто ирн-   хвати рукама за степенпцу над собом, а у   томе се тренутку степепица пспод његовнх   колепа омаче, и он остаде впсећп у ваздуху.   Да се подпгне горе није бпло нпкако могуће,   а да остане овако впсећп — за то му не бн нн-   каква снага помогла. Међутим, да се онустн   доле, ко зна у какав би се амбпз сурвао. Над њпм и пспод њега шпрпо ее густ мрак, а   одоздо је Г)нла влажна мемла, пуна трулога за-   даха. Можда је ово какав зазпдани бунар плп   још дубље рудничко окно. Докле је, тако впсећп. мпслио шта да   радп, осетп још једну опасност. Степеннца   с камепом, за којп се прстнма закопао, та-   кођер се занијала. Ако се п она срушп пад   њпм, опда је све свршено, камење ће га   затрпатп. Т у  се внше нпје могло размпгаља-   ватп, а п снага је већ почела слабнтп. Хаџп-   Бера спомену Бога, зажмурп и отпустн руке. Наде. Лак иотрес прође кроз цело тело. Впспна,   с које се отпустпо, бнла је само за један ла-   кат над земљом, те тако се задржа, без пкакве   озледе, на погама. За некп часак стајао је збуњен у  овој   неирозпрној тамн, а у груднма му је жпво   куцало. Где је сада? Хоће лп наћп сиаеа   нлн ће му ова иотајна јама постатп гробннца?   Разрогачепим очпма обазирао се око себе, не   би лп колнко толнко прозрео, алп узаман!   Свуд око њега стуштпла се ненробојна тама н   она подземна тншина, глуха и нема, као што   је у гробпнцп око мртваца, а са зпдова за-   удара мемла. Пружп руке, да опнпа око себе,   а нрстп му утонуше у дебелу плесан. што се   свуда нахватала. Стајао је у доста впсоку   тамнику, кроз којп се могло ступатп готово   усиравно. Впше не смеде часптп. Над главом осетп   како се улеже п попуцкује степенпца, о којој   је впспо. Брзо крочн у засвођени тамнпк, а   у томе се часу степепнца сруши с иотмулим   шумом. — Боже, помозп!  —  прекрстп се пгуман,   оиружп руке п поче иажлшво иппатн пред   собом. Што дал>е, све га јаче гуши влажан   п трулн задах, те је већ после неколпко ко-   рачаја морао застати. да одахне. Тамнпк је   узан н дуг. Пшао је отирплнке преко два-   десет корачаја, кад одједном застаде. Набаса   па знд, којп је пречпо дал>н иролаз. —  Нема пзлаза! — помнслп н поче ра-   шпреним рукама шшатп по зпду, а обе шаке   папппаше шуплшну. Зид је бпо само преграда   пзмеђу два тамнпка, што се цепаху лево и   десно. Он уђе у онај леви, алп не учнни ни   три добра корака, кад се спотаче п иаде на   некакав тврд предмет, којп јекну потмулпм   гласом. Тајанствен звук се расу кроз таму,   н мрак чпсто зашушта. Хаџн-Терп се учшш,   као да чује шум иодземних сенн, што се на   потајнп глас нробудише. Под рукама, једнако   шшајућп, нознаде мртвачки сандук, а за њпм   одмах напппа зид. Бно је у сгарој гробннци   некадање властеле овога граднћа. Мора иоку-   шати још с деспим отвором, па, буде лн н   оно гробппца, онда му нема друге, него да   остане у  једпој од њих, иа да се у оном трулежу   п мемли угуши. — Мпр праху твоме п покој душ п!  —   нрошапута пгуман и благослови узпемпрепе   костп покојпнка, па пзађе пз гробнпце п савп у   другн тамнпк. Неколпко корачаја газно је ио влажној п   гпецавој земл.н, кад осетн као да се онај ме- м .  ђ и в  н  загушљпв ваздух поче разређпватп.   Зрачак му паде затрепта у душн. п он спокој-   ппје одахну. Алп што впше залазп. свод јесв е   нижи, док се толпко пе сппзп. да пајпосле мо-   раде побау.Ђке пузптп, иа се најзад пружп по-   трбушке, и тако се стаде вућп по земл.н. Силна струја свежа и хладна ваздуха за-   таласа се п чпсто га зап.вусну необпчпом све-   жином. Извуче се у  пошпрн простор, потпуно   округао н каменом озпдап. Подпже обе руке   над собом, да опииа впсппу свода. алп га   не нађе. А кад подпже ноглед у вис, задрхта   сав н кликну од необичнс радостп. Впсоко над н. нм затрепта пебо, густо засејано круппнм   звездама, које се по недогледној пучпнп чи-   сто гпбају п таласају. Свеж ваздух и про-   страно небо, што је, као звезданп ноклопац,   заклапало ову јаму. овеселпше н разгалпше ње-   гову суморпу дугау. Он се ирекрстп. паде на   колена и простре се лицем но зем.Ђп. У часу   снасеља душа му се нспуннла молптвом захвал-   пости, па, докле су му уста побожно шапутала,   дотле му је  у маштн лебдела прплнка вптеза оклоп-   нпка, којн дође, да му покаже врата спасења. — Белпкомучеппче Днмптрпје, слава тебп!   —  прошапута пгуман, прекрстп се н на сву   впспну исправп. Јама је бпла за пеколпко човечјпх бојева   дубока. а тако узана, да се могао једва раз-   лактатн о њу. Једна дебела грана повпла се   у јаму, алп да је дочеиа, ваљало му се за не-   колпко својпх впспна успетп горе. Он се рас-   корачн. размакну лактовима п поче се с те-   шком муком петп. Ужлебљпвао је стопе пзмеђу   каменпх шнљака. што су пзбијалп овде онде   нз зпдова. Од напорпа пељања зној га је све-   га обливао, алп жеља да се дохватп слободе,   која онако дпвно трептпјаше над његовом гла-   вом. удвојавала му је снагу. Помисао, да се мора   искобељати пз дубоке јаме плн занавек стрмо-   главпти. улпвала је клонуломе очајнпку хра-   брост. Под ногама се два три реда одронн камен,   на којн је стао, п оп, разлакћен п коленпма   одупрт. толпко нута остаде висећн између не-   ба п земље. Алн успужатп се чак горе било је и су-   впше тешко. На иоловинн иењања поче осе-   ћагп како га спага нагло пздаје. Лактови и   колена бнлн су одеранн п рањавп од овога по-   сла, па су га силно болелн. Од времена па вре-   ме засгао бп, да одахпе, а поглед на звездано   небо. што тако чаробпо трептн над њпм, ну-   као га је п храбрно, те је у часу заборављао   на болове н муке. Када је прекужио преко половпне пута,   рука. којом је пепрестапо пппкао тамо амо. на-   шша пеколнко дебелпх жпла. што пзбпјаху пз   зида. Чврсто се ухватп за љпх и ослободп ла-   ктове. Шум грања и свеж ваздух, што јећар-   лпјао око њега, казпвао му је. да је блпзу п-   впце, а врховн оне дебеле гране ппхалп су се   над његовом главом. Игуман пружп руку, до-   хвати грану п сави је, а за тнм је и другом руком   ирихватп. Још један напорни покрет, п он пс-   кочп напоље. Бујна свежпна. што је дубоко удахну, п   псобпчна малаксалост занеше га вртоглавпцом.   Клецајућн коракну два трн ред, поче као ппјан   посртатп, евест га наједаннут остави, п он се   срушн па снег. Тако је лежао неколпко тренутака п ду-   боко днсао, докле му се не поче размагЂпватп.   Хладпоћа га оиомену да устане п разгледа   око себе. Налазпо се у  некаквој шумовптој   баштп, опасаној са свнју страпа впсокнм зп-   дом. Јама, из које је пзншао, бпла је тпк   самога зпда, а у близини једне ирпземпе ку-   ћнце с пространпм храстовпм доксатом. И ако ,је у овој шумовнтој баштн бнло   врло тампо, он се ниак пажљиво вукао поред   зида н огледао, неће ли наићп где у зпду на   вратаоца плн згодно место, са кога бп могао   нскочнтп напоље. По ономе, што је она јама   водила пз куле на нсток, дакле ван тврђаве,   зпао је, да се сада налазп у  граду, а у то га је  уверавала п ова башта, јер је у  тврђавн   бпло једва дово .ђно простора за зграде, а за   овако пространу башту ппмало. Него, да лп се   пз ове баште пзлазп на улнцу плп на чпстппу,   с које бп се могао дохватптп шумскога гу-   стнша, то није могао разабратп ппкако. Све се прикрадао поред знда, алпјогани-   како да напђе на врата плп згодно место. Ме-   ђутпм, у оној кућп нпје се опажало пи зпака   живота. Ако је кога п бпло, тај је без сумње   тврдо спавао. Алп кад се довуче блнзу куће, пажљиво   застаде п поче гледатп у једно место. Учпнп-   ло му се, као да је опазио, како се пспод док-   сата нешто лагано миче. Брзо чучну и прнбп се   уза самп зпд, па, не дншућп, посматраше тамо.   Замало п оп поче распознавати две прплпке   како се као сенка нрикрадају п ближе нраво   њему. Кад су се довољно ирамакле, спазп да   су обе женскпње. Прплпке га нпсу опазпле, па   су се полако блпжпле. На један мах усту-   кнуше н пажљпво се загледаше у  зпд, где се   Хаџп-г Бера чисто смањпо. Опазиле су га. —  Нст !  — учпнп Хаџнја п нагло устаде. Прилике устрашено вриснуше, иа, као ска- мењене, не макоше с места. —  Станојка! —  впкну Хаџи-г Бера иолу-   гласпо, кад нм прпскочи. — Јеси лн ти? —  Хаџн-духовниче!  —  одазва се Станојка,   гледајућп узбуђено у лице пгуманово. Кад она друга чу, како Станојка назва   пепознатога, цпкну, отрже се пз њене руке п   обпспу пгуману о врат. Пгуману се подсекогае ноге, па умало што   пе посрте од пзненађења, кад угледа лпце друге   прплпке. —  Смпњо! Девојче само зајеца. Обгрлпвшп игумана,   сакрп лнце на његове грудп, па се тако од пла-   ча и јецања само тресе. —  Јадно дете, ко те доведе амо? —  про-   муца пгумап. —  Зар матп? —  Руппћ, проклета му душа! —  одговорп   место девојчета Стапојка. јер Смпл>а од сплна   јецања п плача нпје могла нп речп прословптп. —  Рунпћ? —  Јесте, он. Сазнао н потказао агп Џп-   нпћу, а овај послао људе, те је сппоћ доведоше. — А Мплоје, а кнез Станоје? Зар је пе   могогае спастп? —  Мплоје нпје бно у селу, па п не зпа   шта се догоднло, — одговорп девојче п лако   порумене, кад сномену ово нме. — А кнеза   су тога дана Фочићевн људи убплн. — Станоја убнлп? —  внкну игуман и   чпсто занеме. — И кнеза Алексу и Бпрчанпна!  —  упаде   Стапојка. — Спноћ су градплн весеље, па сам   нз Суљпппх уста чула, како су сс дахпје прппре-   мпле, да за пеколпко дана побнју све обор- кнезове, а за тебе, хаџи-духовнпче, спремилп   су, да те сутра на Азнп обесе. Хаџнјп се наводнише очн, кад зачу за по-   гпбију кнежева, п дубоко се замисли. —  Спасп нас, оче! — јецала је Смпља,   која је дрхтала од страха, да ко не напђе. —  Где смо сад? —  заппта Хаџија. — У Шаћпра п Суље, —  одговори Ста-   појка. — Алп сад нема никога овде. Дошао   Салп-ага пз Београда, па их све одазвао у оне   зпдппе, а пас две су запрлп у једну собу. Кад   су отпшлп. мп смо развалпле врата, па пзашле   овамо, да гледамо како да умакнемо. Хаџп-Т>ера тужно погледа у  девојче, што   се прпбнло уза н >  п чврсто се држп његовпх   скута, као да се плашп, да је не отргну од   њега. Оп јој прпвуче лице својпм грудпма, а   у  пстп мах погледа Станојку значајнпм погле-   дом, којп је мпого нптао. Станојка је схватила   иптање п весело занека главом. Хаџпја се обазре на све стране. —  Има лп тамо оружја? —  Ево г а !  — одговорише обе, н свака   пружп но један сребрњак. Хаџи-Т>ера ирнми сребрњаке н задену их   за појас. —  Хајд’мо, у  име Бога, он ће иам помоћп. 12. Сутра дан врплоје око моравачкога хана   као у кошнпци. Но селу се витла раздражена гомила Турака п нремеће свакп кутак, не бп   лп пронашла бегупце, а где кога сељака нађу,   гоне га пред хан. II докле једпа руља пролеће кроз село,   друга слета у манастпр, да пх тамо потражп.   У манастиру не нађоше нпкога, оспм духов-   ника, којн се клео, да од онога дапа нпје впдео   Хаџрје. Турцп га дохватпше, везаше за ступ п   иочеше шпбатп. те да у боловима ода где је   игуман. Алп кад духовнпк сасвим пзнеможе и   клону нод ударцима бпчева, одрешпше га п   гурнуше у један кут, где је п остао, стењућп   од рана п болова, што му пх шнбе зададоше. Страх н трепет овлада међу Моравчанима.   У ономе претуру сазналп су, да је Хаџп-Ђера   побегао пз куле, обпо Шаћнреву кућу, украо   Гагпћеву и Станојку, па с н.пма побегао. Рупић помамио бесни. Обиграо је с Тур-   цима свакн кутак, где се падао да ће нм на   траг папћп. Трострука га страст мучила до   помампла. Мрзео је пгумана, бесно је, што се   Гагпћева кућа спасла срамоте; а што га је   пајвнше пекло, бпло је још и то, што је Ша-   ћнр одмах иустпо Гагпћа, чпм су му Смиљу   довели. Међутпм, докле је Рупић јурио с Тур-   цпма, необпчна светлост засенп очн сел.ацпма   око хапа. С манастирске стране зарумепе небо   од иламених млазева, што су лизалп у впспну,   иовнјалп се п таласалн тамо п амо. Међу сел.ацпма се заталаса п зажубори. —  Горп манастпр!  Помагајте, гори мана-   стпр!  —  пролете као муња кроз нрестрављену   гомплу. Народ се ускомеша и полете да гасп, а у   пстп час пзлете пз манастпрскога забрана го-   мпла уздпв.Ђалпх Турака, пред којима јахаше   Суњо. —  Натраг, рајо! Гдје сп наврела! —  впкпу   Суља. псука сабљу п са остадпм хатлпјама на-   срте на збијену гомплу. —  Манастпр, ага! Горп манастпр! —  Дур бе, дбмузп!  Нека пзгори хајдучко   гппјездо! — осече се Суљо п налете са сво-   јнма на гомплу, која окрете бежати хану, да   је помампп коњп не разгазе. — Захвалимо се за ово Хаџп-Ђери и Га-   гпћпма!  —  нодвикну Руппћ, који баш тада дође,   п око њега се пскупише престрављене гомиле. — Њпма, њпма, рајо!  —  довикну ага Џи-   нпћ. II зар вам нисам говорпо, да се чувате   онога хајдучкога јатака, хауп-дервпша? Ето   вам сада, иа чннпте како знате ;  ја вам, бели,   не помогох више. —  Амап, ага!  Шта смо тп крпвп мн и   манастпр? — заваиише сељаци. — Крнва сп. рајо. бре, крпва, што кријеш   хајдука п не одајеш јатака! —  узвикпу Суља   п, шкрпиећп зубима, запретн песпицом. Докле   вам не саћерамо иамет у тнквпну. дотле вам   се не море доказатн. \ А то. што се овога .јутра радпло у Мо-   равцпма. чпнпли су Турцп п у Дпћу. Али нп   тамо не нађоше нп бегунце. нн браћу Смшвпну.   па нп стару Гагпћку. Сви су се онп склонплп Бог   зна где н у коју планппу. Турцп су као и олуја. У часу заошија.   протутњи н прогрмп:  што јој се на пупу ис-   пречи п што докопа то поломп. порушп. на све   стране разбаца н развеје, па се у један мах   утиша, смирн. Већ иосле два трп дана бпло је све мир-   но, оспм Шаћпра. који је беснео од сплне љу-   тппе за одведеном девојком. Па не само да се   нпје нп сутра дан нн прексутра утпшао, него   га је, како који дан. подухватало све јаче   беснпло, да је најзад почео смпшљатп нај-   онаснпје муке, којпма ће мучитп све Гагпће.   на н саму старнцу, чпм пм уђе у траг. А то, што је Шаћпр на Руднпку радпо.   чннио је н Рупнћ у  селу. Страст га је то-   лнко запела, да су га се чак н његовп нај-   бољп прнјатељн почелн клонптп. Мратпћ му   цред самим носом затворп врата своје куће.   Али он нпје осећао впше нп саме увреде.   Необпчна мржња према игуману, Гагнћнма.   Мплоју н свнма. којн стајаху уз ове, гушпла   га је, те умало што једаред пе подпже руку   п на своју сестру, мајку Мплојеву, кад се ова   згпушала н пљунула за њпм. гледајући шта се   све од њега пачнни. Међутпм, по другпм селпма овладао је   страх п комешање. Народ претрнуо н гледа,   како дахијски Турцп јуре по селпма, хватају   једног по једаог обор-кнеза плп впђенпјег   сењака. па пх без суда п пута секу п убп-   јају. Који се од впђенпјпх њудп дохватпо   планпне за времена, тај се п спасао, а ко   нпје нзмакао, тога су пзвуклп пз куђе п убп-   јали. За побпјеннм кнезовнма ухватише п ста-   рог Хаџп-Рувпма, ставише га па муке, па оида   посекоше. Неколпко дана после овога догађаја нпје   се ништа чуло пп о Хаџп-Терп нн о осталпм бе-   гунцпма. НГађпр је слао л>уде на све стра-   не, а Салп-ага је обећавао. да ђе ономе ко му   је донесе златом одмерити Хаџи-Ђерипу главу.   Али ко је могао обпгратп све плапине п збе-   гове, где се бегунцп скрпвају! Освапула Тодорова Субота. Сплан народ   пз завађенпх села слегао се око манастнрскпх   развалпна, око којпх су се на срећу одржали   још цели зидови, те је духовннк како тако   удеспо да служп. А Тодорова Субота бпла ,је   један од опнх дана, када је народ долазно да   примн свето иричешће. Само у те дане смела   су се завађена браћа без нкаква страха оку-   п.ватн око манастпра. а да не презају од уза-   јамне освете. Данп прпчешћа билп су данп   општега примпрја. Али чпм би се прпчестили,   разилазили су се, а већ сутра дап клоннли су   се н зазиралн један од другога; ако су се н потражили, то је бпло само да једап другога   утамане. Још пре зоре сабрао се парод. Мушко п   жеиско, деца п старци, прекрнлплн манастпр-   ско дворпште, наложплп велпке ватре, па се   око њпх греју и жуборе. Свако се село оде-   лпло за себе, а у суседству су опа села, која   се у заједппчкој мржњн држе против осталпх.   Неирнјатељп се не обазпру један па другога,   алп, ако се случајно сукобе, пе називају Бога   н мрко окрећу главе једап од другога. На пстоку се раеклапало ведро небо, а   кроза њ поче беласкатп ирва зорнна ведрппа.   Мало но мало н у белнчастоме се порубу све   внше пздвајало пз таме п разпознавало горо-   стасно чело Рудппка. А кроз мрачан ваздух   заталаса румена еветлост, позлатп врхове Ру-   днпка и осталпх планпна. Покрпвепе сребрном   одећом, чпсто се падмећу впспне, која ће   пре заплпватн у румене таласе плаипнске зоре.   Огорело грање п стабла око манастпра, по ко-   јпма је попало пње као сребрпастп прашак, нз-   гледају у овоме руменплу прозрачпп. као крп-   стали, на тако п снежиа долипа п огромне   лавпне, што су се преко поћ сурвале с гора н   засуле замрзлп Љиг. Јутро је бнло од оних мразннх, леипх ју-   тара, у којнма пебо треперп, као стакло, нео-   бпчном ведрнном, ветрпћ не пирка, а под но-   гама шкрппп н цпчи снежна пртпна, као да   јауче, што је газимо. Око Мратпћеве ватре састало се меого   ирпјатеља, па разговарају о догађајпма што пх   овпх дапа претурпше. Погпбпја кнезова п страх,   што је обузпмао цео парод, давало је свакоме   прплпке, да што шта проговорп. Алп. разуме се,   то се шапутало само међу рођацама п прпснпм   прпјатељпма. Људи пз протпвппх села чувалп   су се, да пм се нп шаиат пе чује. —  Ама, што лн то пема духовнпка, да се   већ једпом отночпе? — рече Мратпћ. —  Једва   чекам, да прпмим закон, само да се што пре   уклонпм од овпх хрзуса, да их не гледам. — Бој се, пријател>у, —  упаде му у   реч један Моравчанпн, — пре бпх се с Тур-   цпма збратпо, него што бпх се с њпма здравно. Алп духовнпк пп после овога разговора   још за дуго пе дође. Народ поче мало по мало   нестрпељпво жуборптп. Да је Хаџи-Ђера овде,   служба бп се јога у  првн освпт почела. Зора је већ у велпко трнула иред сунче-   вом светлошћу, која се пза рудпичкпх планпна   помаља. Нестрпељивији почеше обплазптн п   шушкатн око манастпрскпх ћелпја, алп духов-   ника нема те нема. А док су око вагара нестриељиво пзгле-   далн духовника, неколицпна љпх, што су   шушкали око ћелија, дотрчагае нагло својнм   ватрама, шапуташе нешто својпм .људпма, а   овн нх забезекпуто п с чуђењем слушају. —  Ама, чусте лн, шта се проноси? —   запита један се.љак, што застаде нред Мрати-   ћевом ватром. — Ш та? — заипта Мратпћ. —  Тпше! — ирошапута сел>ак. — Ду-   ховннк еас неће причешћнватн. —  Ја ко? —  одговорп Мратпћ. —  Хаџп-Ђера. — Хауп-Ђера ?! — гракнуше свп у чуду. —  Откуда он овамо? —  Како смеде доћп? —  Зар се пе страшн. да ће га ко одатп? Пптаеи само слеже раменима п не одго- вара ништа. — Па што не почпње онда, Бог га вп-   д е о !  Зар чека, да се сасвпм разданп, те да   му н Турцп доћу у госте? !  — одговорп Мра-   тнћ, коме не бп баш најмплпје, п срдпто   отури дрво, којпм је за време разговора џа-   рао по ватри. Те поћн дошао је Хаџп-Ђера овамо из-   непада. Духовник му се нпје падао, алн кад   га је угледао, обрадова се своме пгуману   толпко, да је од радостн само кршпо прсте   н плакао. Хаџи-Ђера му рече, да је дошао   само да обнће манастир п да сутра зором прн-   честп парод, па ће онда опет у  збег. —  Ко зпа, хоћу лп дочекатн н друго ирн-   чеш ће!  Времена су мутна, —  рече, а, после,   ово је једини дан. када мн се сав народ без   зазора скуп.па око цркве. Кад је мало одахпуо од пута, рече ду-   ховппку, да га ночека у собп, докле се пе   вратп:  онда пзађе дворшнте, а одатле пред разорену цркву. Сетно пониче калуђер, кад   угледа опаљене зндове и унакажена лица све-   тпте.Ђа. Стајао је тако иеко време као уко-   пан п, не скпдајућп очнју с рушевнна. пад   којпма је пловио бледп месец п замишљено   гледао кроз тамну ноћ у спаљену светпњу.   А што је пгумап впше стајао н гледао у   норушене стене, све је теже дпсао. Тешка   туга полегла на срце, па га, као наваљена   стена, прптпскује, а грло му се сузило, па   једва дпше. У неко време обазре се око себе,   побожно се прекрстп, алп кад хтеде кора-   чптп преко прага, срушп се на колена, об-   грли огорелу довратппцу, прптпште чело на   њу п сплно зајеца. Сузе су се потоком ронпле   п капале на црквенп праг. Пустпо је суза-   ма на вољу. плакао је над разорепом црквом,   као дете пад мајчиним гробом, као матп над   празном колевком. пз које је смрт чедо одпела. II Бог зна. докле бп рндао на прагу спа-   љепе богомоље, да се духовппку не учпнп   дуго чекатп, те и он пзађе. да га потражи. —  Немој, оче пгумане. не кобп впгае!  —   зајеца духовнпк. загрлн Хаџи-Теру, па му и   самоме грунуше сузе. Тек тада се игуман разабра, приђе је-   дној но једној онакаженој пкони п стаде их   кроз илач целиватн. Целе ноћи ин пгуман нн духовнпк пе све-   доше ока на око. Игумап је саветовао духов-   нпка, како да онравн што је погорело, како да води кућу, п где ће га наћп, кад му што   уетреба. II тако су буднп дочекалп зору и народ.   којп се око манастпра већ у велпко сабрао. Алн када се сасвим разданпло. ускомеша-   ше се л>удп. Бп пм чудно, што у црквп не   гори нп свећа нп кандило, а нема нп пгумана   нп духовпнка да се појаве. —  Хајде, да нх зовемо! —  рече Мратпћ   неколнцпни н пође ћелнјп. Таман онп пред ћелпју, а из ћелпје пзађе   Хаџи-г Бера. Мратпћ сппмп Фес п прпступн руцп,   а за њпм осталн. Кад парод угледа пгумапа.   згрте се пред ћелпју п око њега. — Оче, нгумане! —  прогорорп Мратић, а   гњечн Фес међу шакама, —  молнмо те, хоће   лн бнти данас у црквп службе н закона за   л>уде? Ево се силац свет слегао. да ирнмп закон. — Нема службе, нема закона за вас!  —   внкну пгуман, што га глас доносн. — Закон   је само за хрпстијане, а нехрпстијанима нема! Као да га је гром поразпо, тако устукну   Мратпћ с људима. Народ се заталаса. —  Духовннче!  —  ироговорн опет Мратпћ.   а очн оборно зем.ип. — Ми се молнмо тебп, као   своме старијему. не оставл>ај нас без закона;   овде нма л>удп н старпх н подобнпх мретп:  па   ко зна, хоће лп дочекатп, да још којп нут дођу   цркви? — ЈБуди!  —  узвнкну пгуман, а глас му   чудно дрхтн. —  Шта тражпте вн од мене? Да вам дам закон, да пристуипм часпој трпезп   п да вам пружпм свето иричешће, а руке вам   се пуше од братске крвп, уста су вам пуна   поруге на евоју браћу, а у срцу вам кппп   отров, мржња, којом се коњете, сатпрете, убп-   јате. II вн тражпте свето прпчешће, капљпцу   крвп Опога. кога разанеше зато, што је сејао   мпр п љубав међу блпжњима;  хоћете да ту   капљпцу саспем у нечпста уста ваша, у  срца   пуна отрова:  хоћете, да вам у  руке, окрвављене   братском крвљу, положпм свету наФору, тело   Хрпстово!  Да вас прпчестпм светом тајпом. иа   да опет после пођете старпм путем братске   мржње п убистава. 0 , тешко, тешко тебп на-   роде! Бог је послао велпка искушења на тебе   и тп пх не впдпш. Са неслоге сн пзгубпо своју   царевпну. па ево где с косовске неслоге п   данас нропадаш. Немаш очију да впдпш, не-   маш ушнју да чујеш !  Погледајте, обазрпте се   око себе. Ко попалп опај свети храм. ко она-   казп оне свете ликове? Ко угушп у  вама брат-   ску љубав; ко вас завади на жпвот п смрт?   Турцп? Нису Турцп него ваша неслога, ваша   мржња. Да сте вн права браћа, да сте у слози,   да живнте као гато хрпшћаннма долпкује, не   бп данас пропадао толпкн народ, не би данас   падале главе твојих кнезова п твојпх најбољнх   људп. Не, не, није оно турска сабља, што пас   сече, него ваша неслога, ваша пебратска мржња.   Вас радп ја не смем приступити часној триезн! Силно су одјекпвале нгуманове речп, чу-   дноје пзгледало његово плахо лпце иред овпм   народом, што збуњено понпче. II као кад по-   духне с иланина бујна олујпна, зашумп преко   гора н долова и почне повпјатп стогодпшње   грмове, као тучно клаеје, до саме земље, тако   се иовпше старачке главе п млада чела, повпше   се, јер осетпше необпчну тегобу. II кад је пгуман ућутао, они су још осе-   ћалп грмњавпну његовпх речп, која звоњаше   тако чудно. тако страпшо, као клетва праве-   днпка на умору. Немп н запањенп стајали су   оборенпх глава и нпко се не усудп н да по-   гледа очнма у  оно лице, а камо лп да му што   одговори. Тек у пеке цодпже главу Мратпћ н бо-   јашљпво погледа у  пгумана. —  А зар нема нпкакве помоћн? Зар нам   не можеш духоватп греху? Кажп какву хоћеш   еиитпмпју, прпмићемо је н пспаштаћемо, само   пас пе одбпјај од закона! —  Ко да вам верује? Зар вас не нознајем? — Ево тп се лпстом молпмо!  — подвнкпу   Мратпћ. —  Рецп тп. што год хоћеш, па про-   клет триклет ко не послуша. — Ироклет трпклет!  — узвикнуше седе   главе, а народ прпхватн тешку клетву. која за-   шуме иреко њпховнх глава као шум ветрова   иреко непокошене њнве. Е. добро, народе! —  узвнкну пгуман.   — Ако се закупете пред светом црквом, да ћете опростптп једап другоме. да ћете се нз-   мирити, преврнућу одежде наопако, служпћу   службу н прпчестпћу вас. Алп пазпте! Чистим   срцем п братском л>убав.т>у прнмајте причешће,   одржпте клетву п мир братскп. да вам се ирп-   чешће не окрене на проклетство, на погпбију   вама и породу вашем! Тешко уздахнуше седе главе п наново обо-   рише очп земљп. Тешко уздахпуше, јер осе-   тпше, да пм законпк меће на душу терет црњп   од најцрње епптпмпје, што је траже. Та већ   толпко годпна један другоме о главп раде; зар   нпсу једап другоме у  крв дробплп. а сада да   се пзмпре п пжљубе? —  А они гробовп, оче? —  Оставите на мпру гробове!  Покојнпци   њпховп не ншту крвп него љубавн. Алп пн ове речп пе заталасаше душу њп-   хову. Тврда, ледена кора ухватпла се око ње. Дубокн игумапов поглед прозпрао је у   њпхове душе, али тамо не беше ни једнога то-   плијег местапцета. Сета иређе иреко лица ње-   гова, п он тужно погледа по свпма. — И вп хтедосте да се огрешпм пред ли-   цем Госнода, да ирнчестпм крвнпке? Одлазите   и не долазите впше овој светпњп. Идите, ндпте   у џамнју!  Христос не прпма крвнике. Као оштри ножп пролетеше иоследње речп   кроза срца пароду. Људи се згледаше међу   собом. Први пут, после толико годпна, без   зазора очп у  очп. А баш у  томе часу улазпла је у  мана-   стлрско дворпште нова гомнлпца људп п жена.   међу овпма Мплоје п Гагпћ, а уз њпх обе   мајке н Смпља. Тајанствена тпшина п пеобпчпо осећање   обујмп све, кад угледаше ову гомплпцу, како   гологлава прплазн пгуману. Хаџп-г Бера стојп   као скамењен, алп му на лпцу треперп пзпе-   надпа радост, која му наиунп очп сузама. Брада   му задрхта, а успе се почеше мицатп, као да   ћс сад узвнкнути:  „Ето јагањаца Божјпх?“ * —  Благословп, оче! — повпкаше Мплоје   п Гагпћ у један мах п прпступише игумановој   руцп. —  Да сте благословена, децо моја! —   клпкну пгумап, положп обе руке на њпхову   главу, а две крупне сузе скруншпе се нпз браду. Народ забленуто гледа у  ону двојпцу. Мра-   тић осећа, како му се нешто пење у грло, па   чпсто не може да дахпе. —  Оче! Онростн п благословп народ твој!   —  заваии Мратнћ, сузе га загушише, н он по-   лете, да загрлп Мплоја н Гагпћа. Ннје бнло ока, које у томе часу не замаглп.   Топла молнтва игуманова, што је шапуташе над   главама ове тројпце, раскравпла је ледену кору,   отон.Ђенн лед поче да се излнва у сузама. Над њнховнм главама треиерп јутарње сун-   це, а плаво пебо, ведро п весело као детнње   око, наднело се над њима, обухватпло горске   иорубе, па као да хоће да загрлп, обујмн у ве- чпто плавпло све, све, п оне планппе п ову   цркву с народом п добрпм пгуманом, што је   наднео п распростро руке над њихова темена   ц молп Впшњега, да погање љубавп нзмире-   пој браћп. Црква је бпла препупа. После свршене   службе нзађе Хаџп-Ђера пред царске дверп   с путпрем у руцп. На њему се светле позла-   ћене одежде, а пад њпм внсоко Божје сунашце   расуло јутарње зраке, па све треперн. Два п   два нз завађенпх села прпступају путпру. 11рвп   Мплоје п Гагпћ. —  Опрости, брате! — рече гласно Гагпћ. —  Нека тп је Богом просто! Опростн и   тп менп! —  Од Бога тп просто!  — одговорп Гагпћ   н пољубп се с Мнлојем. —  Хрпстос међу вас! —  клпче пгумап н   залаже пх светим прпчешћем. А духовнпк утнре убрусом уста њпхова,   у очпма му сија небеспо блаженство, а грло   звонп и нзвнја, као ппкада дотле: ..Тјело Хрп-   стово прпмите!“ И тако редом, све двоје но двоје. Најпосле прнступнгае две мајке, Мнлојева   и Гагнћева, а међу њпма Смпља. Дубоко се   загледаше једна другој у очи, а дуг загрљај н   сузе радосннце као да пх опомнњаху на све,   шта су до данас иретрпеле. Игумап п њпх п   Смиљу нрнчестп. Кад сврши цричешће. оставп нгумап пу-   тир, пзађе пред дверп п огласи народу Мплоја   н Смил>у. Као свежа јабука када заруменп на   супцу. тако је и Смиља заруменела, стојеКп   пзмеђу брата и свога војна, коме за снлавом   днвно одсјајпваху два срмали-пиштоља. —  Нека је среКно п благословепо!  — уз-   впкпу парод као из једнога грла, а мало затпм   некадањп непрпјатељп пзмешаше се међу собом,   нж.вубнше се и разпђоше свак на своју страну. Само једна гомнлпца. у којој беху Мплоје   н ГагпК с мајкама п Смпљом. остаде још мало.   А када се народ разиђе. овп се упутпше са   игуманом на гроб Мпланов. Свп се побожно   прекрстпше, целпваше крстачу, а Смпља извадн   пз недара нов пешкпр. што га је својим ру-   кама везла, привеза га о крст, а чело главе   покојннкове епустп јабук у:  снаха је донела   деверу дара од мнлоште. Игуман окади гроб, очпта молптву, па када   спомену носледње „Вјечнаја“, врати се у  пркву. Милоје са својпма оде уз планипу. —  Господе, господе, укрепп снагу пароду   моме, да истраје у борбп!  — клпче нгуман.   кад се осети у олтару сам, и клече пред часну   трпезу. Руке склоппо преко главе, а главу по-   ложпо на трпезу. па тако шапуКе своју молнтву. 13. Тога јутра бно је у аге ЏипнКа ШаКпр.   У рану зору сишао с Рудпика п пошао у Ва- .Ђево, да се саставе с Фочић-Мехмед-агом, те   да му јавп, како се са оне стране Руднпка   опажа у народу сумњиво комешање. Њнх двоје седелп су у  оџаклпји, сркалн   каФу п доста забрпнуто разговаралп. Шаћпр је   од онога доба нешто потамнео у  лпцу, а ио   немпрноме погледу могло се опазпти, да му се   у  души нпје стишало. Разговарају тако, кад   тек одједаред зачуше необпчну тутњаву уз др-   вене степенпце, а мало затпм отворпше се врата   зјапом п у  оџаклпју упаде Рупић. усплахпрен   п чисто као смушен. —  Овде су! —  викну, а очп му крвнп-   чкп зверају. —  К о? — Свп !  Ђера, Гагићевп. сви ! Шаћпр скочп као помаман п стаде пред   Рунића. —  Гдје су, кнеже ! — У манастпру!  Све ћеш пх жпве но-   хватати. Коње !  Свп момцн !  —  загрме Шаћпр.   дохватп оружје п стрча низа степенпце. Мало затнм летело је двадесет хатлија у   највећом трку манастпрскоме забрану. Међутпм. докле се ово у хану дешавало,   Хаџи-Ђера је довршпвао молитву. Баш када је   ухватпо руком за еиитрахиљ, да га скпне, трже   га необпчан топот п алакање. Турци !  — помислп Хаџп-Ђера и хтеде   да изађе. Алп већ беше доцкан. Гомила Турака уле-   тела је у цркву. Хаџп-'Бера се окрете часној трпезп п рас-   иећу, прекрстп се, целива п дубоко се поклонп. —  Господе! Прпмп слугу својега п укрепп   народ мој !  — узвпкну гласно, а онда се, онако   иод епнтрахнљем, окрете Шаћпру, којн с го-   лом сабљом ступп на врата. — Кога тражпте, сотоне ? —  Тебе, дервпшу !  —  цикну Шаћпр, а   закрвављене очн чисто се ваљају од сплна бе-   снила. * —  Псето од дервпша !  —  зашкрппа зу-   бнма Шаћнр, нзлазећи пз цркве н отпрућп је-   дним убрусом крваву сабљу. А тамо украј часне трпезе лежала је у   епптрахпљу лешппа без главе.