Било је зимње вече у фебруару 1842. г. Дебео снег бијаше поља покрио, и овај се напрам пуног мѣсеца блистао, као да је најлѣпшим разнобојним драгим камењем посут. У манастиру Ј...у Фушкој Гори горѣле су свѣће по свим ћелијама. Ту се држао тако названи бал. Администратор манастира радо је добро јео, а још радије добро пио. Између људи, који радо пију, налази се једна битна разлика. Једни радо пију сами. Ови навуку обично у своју одају подоста добра винца, онда се затворе, пећ угрију, па чашицу по чашицу, те тако до зоре, ако их винушко раније у постељу несвали. Други немогу пити на само по што су живи, и кад им дође воља попити коју чашу више, то траже друштва ма каква и ма гдѣ, па ма се и са кућним слугама у јавној гостионици куцали, или морали отићи у шуму к надничарима, који дрва, сѣку. Онда им вино годи, а што их кад кад поштени људи  пред другима гостима у гостијоници изобличе, и што се по који пут у шуми код ватре сѣдећи у ову стровале, те подобро опрље, то њима није ништа. У ову врсту овакових Бахусових поштоватеља спадао је и администратор споменутога манастира. Он, кад је добио вољу да пије, а та му је почесто долазила, или је морао имати Винковића у манастиру, или је сам отишао куда у прњавор, те је гледао, гдѣ се браћа веселе. Јесу л’ ти били у качари, или ракиџијници, или у соби, то је њему било све једно. Незнамо хоће ли што важити у очима читатеља, али ћемо им ипак казати, да је овај узор од администратора манастирских био родом из Бачке, а звао се отац Гаврил. Но па сад мислимо, да нам није нужде обширније описивати бал у манастиру, који смо мало час напоменули. Она браћа, која су у прњавору више тако званих „затворених“ кругова чинили, састала су се сада у светој обитељи у једном великом соареу. Најпре шљивовица, па за тим бермет, па онда одмах црвеника вукла се из манастирског подрума издашно. Отац“ Гаврил дигне чашу и почне говорити.  Сви гости упру очи у њега. „Пијте браћо, та то је ваше и наше. То су наши стари садили, наши предшественици, смирени калуђери, и ваши дѣдови, прњаворци, који су светој овој кући њиве орали, винограде садили, копали и жњели, брали и увозили, отакали и претакали. Па кад смо заједно радили ваља да и заједно пијемо. Ово су народне куће и народно добро, ваља дакле и народ што одтуда да има. Пијте. У славу Божију.“ Гости устану на ноге, изрецитују 11 пути „господи помилуј!“ а дванајесто велико развуку на дугачко и широко. За тим узме сваки своју чашу и искапи је до дна. На то ће рећи један од гостију: „Душа ваља, добро вино. И моје је добро, ал ово ја много боље. Чудо, на једном брѣгу виногради, па манастирско боље. Сад нека ми ко рекне, да ту нечини много света рука. — Али ми пијемо, и право чинимо; но шта ће рећи отац Теофан?“ „Отац намѣстник?“ прихвати господин (администратор). „Е шта да рекне. Сваки нека, чини своје. Он је дрва насѣкао, шиндру набавио, ћелије покрио. То му је било велико уживање. А то уживање кошта много новаца. Па добро. Ми му нисмо ништа рекли. Наш је ћеф добро  вино пити. То кошта много мање новаца. Па што би то било њему противно? Сваком своје. Он покрива кућу, а ја поим христијане: кад дође ко из двора, и запита вас, кои је калуђер у манастиру најбољи за народ, ја знам да ћете ви казати: отац администратор!“ „И хоћемо, и хоћемо!“ повичу нѣки од гостију. „И право је!“ додаду други. „Калуђера ваља да има двѣ феле: једни да теку, и ти трѣба да су намѣстници, а кад један манастир уреде, да иду у други, па и тај да доведу у ред. Други ваља да троше, да и народ има што од манастира, и ти ваља да су игумни и архимандрити, па да отворе руке и подруме, да се и народ мало помогне. Ако Бог да, те ја постанем игумном, имаћете ви свачега, и винца, и ракијце, и жиока, и вѣнчаница и прошћа и прућа, и свачега. А отац Теофан има јошт дуго времена радити, ако ћемо да све манастире оправи и уреди, кои су посрнули.“ „Али ако њега игумном поставе?“ примѣти један од гостију. „Немој да ти се у очи насмијемо!“ рекне му господин. „Отац Теофан игуман? То би било само онда, кад би сви настојатељи били као отац Теофан; али од те наше господе има више њих,  кои мисле као ја, па неће допустити, да се стари ред квари. Добро је њему намѣстниковати: игуманство је за паметније главе. Игуман ваља да је господин, да се о господом мѣша, да се држи чисто, а не да се вере по шпајзу, по подруму, по гумни и по шумама. За то су млађи. Ми калуђери сви смо браћа, па ко је за што; ко је за господина, нека господује, а ко је за аргатовање, нека му га. То је, мислим право! Тако су радили стари; а тако и сад држе у двору. Него дај да пијемо; а кад ја постанем игумном, онда ћемо и боље!“ И опет се чује звекет чаша, и опет рецитатив и арија од „господи помилуј.“ Пило се оштро; није дакле чудо, што се морало чешће у подрум по „тазе,“ Онај ђак, кои је обично приступ у подрум имао, није могао свом позиву овога вечера сам одговорити, већ му се морао придружити манастирски шумар. Шумари су навикнути на хладан зрак, и немогу толико топлине поднети, колико други смртни, кои више посла имају у кујни око ватре, или у соби око топле пећи. А можда је и пре већ дубоко у коршов загледао. Доста да шумар набрзо изда, то се једаред низ доксат заједно са пуном ћупом натраг скотрља, и тамо под басамаци некако сложи. Ђак је био јаче грађе, те издржи до поноћи. Но истина је, да му је послѣ и много лакше било. Браћа гости већ се бијаху подобро проредили. Већ се више њих нађу које под столом, које на поду; а неки се удесише главом на руке а рукама на стол, те хркаху у славу бала замѣњујући клавир, или веркл, или тамбурицу. И отац администратор није више пио. Очи су истина миловидно чашицу погледале, али руке бијаху узете, а ноге свезане, те се немогаше с мѣста макнути. Он наслони главу на наслон од велике столице, у којој је сѣдио, па стане само пљуцкати, а то је био знак, да га ваља у постељу носити. Ђаци приступе к столици, дигну ову у вис, и однесу свога духовног оца, свој узор и правило, у игумнову ћелију, те га предаду судбини. Остали прњаворски гости, кои су се јошт могли мицати, потраже мѣста, гдѣ да склоне главе, те једни се пруже на под, а други одсрћу у шталу, и сместе се како се ком даде. Од калуђера манастирских бијаху ту два млађа члана. Стари духовник имао је костобољу, то је остао у свом кревету. Отац намѣстник једио се што се толико вино троши, које га је толико муке стало, учинио се болестним, и уздисао је у својој ћелији, да се до бога чуло. Она два млађа калуђера или су се чували, или су могли више поднети: доста да су били доста чили, кад други од ноћнога труда попадаше. Кад се гости којекако поспремаше или боље рећи разспремише, запита отац Митрофан овога друга: „Је с’ ти гладан?“ Отац Амфилохије одговори: „Да ви’ш јесам. Небих се срдио, да дођемо до какве плећке.“ Отац Митрофан бијаше здрав млад човѣк око 35 година. Црна дуга коса покривала, му је теме и спадала на рамена; а тако исто црна дуга брада покривала му је дољни дѣо главе. Широке црне састављене обрве, даваше му црним сѣвајућим очима дивљу ватру. Друг његов Амфилохије имао је нѣшто мало смеђе брадице, и само му је нос навлачио на себе позорност гледаоца. Овај је био необично дугачак, и изилазио је у тако танак шиљак, да би се могао у чувалдуз уденути. „Хајдемо куварици“ рекне Митрофан; „она има сигурно обарене плећке, па ћемо се нас двоица по нашем ћефу провести.“ „То ће бити прави бал“ одговори Амфилохије  и жмирне мало очима, а шиљак му од носа повуче се мало на више. „Ми ћемо имати и женскиња!“ „Хајдемо само“, повиче Митрофан и навуче јаче обрве на очи. „Хајдемо“, одговори Амфилохије, и пође у кујну. Манастирске су кујне простране и лѣпе, то је познато. Таква је била и у нашем манастиру. Вечера је била издана, с тога је само мала ватрица на огњишту горѣла. Куварица је сѣдила мало даље од огњишта, и чекала, неће ли за коју каву повикати, а међу тим је у ватру гледала, зѣвала, и час се протрѣсла, час опет мало задрѣмала. Сад хрупе два млада калуђера у кујну. „Добар вечер куварице“ повичу оба у једаред. „Јеси л рада гостима?“ Куварица се тргне из свога дрѣмежа, погледа на улазеће, омахне главом на десно, и одговори невољно: „Какво вас добар вечер нашло; зар незнате, да смо ближе зори него вечеру. Ид’те спавати, боље ће бити, и онако ће на скоро зазвекетати будилник!“ Онај шиљконоси стане око куварице скакутати и пѣвати: „Сладка Маро, Марице, сладка душо душице, дад мало плећке, дад мало плећке!“  На ово обиђе око куварице, и изтргне столицу изпод ње. Ова осѣти за времена, да ће онај да извуче столицу изпод ње, па скочи, и спасе се, те непаде на земљу. „О убиле вас силе, шта вам је?“ Шта вас је снашло, што сте ме напали? Идем одмах господину, да му кажем, шта му свети отци раде!“ повиче куварица разљућена. Отац Митрофан развуче своје црне бркове; управо је развукао своје устне, али се ове нису видиле од црних са брадом смѣшаних бркова. „Куда ћеш? Господину! Иди слободно. Господин незна ни је ли мушко ил женско; а у теби ће пре видити св. Флоријана, што долази да му гаси ватру у глави, него куварицу.“ „Дај плећке, дај!“ — „Дај плећке дај“ говорио је отац Амфилохије непрекидајући. Куварица окрене главу к њему, да види, је ли тај човѣк при себи. А он удари гласом великим: господи помилуј. „Дај плећке, Марице, дај плећке душице, дај плећке, дај плећке!“ па кад сврши а он заврши са једним громовитим „дан!“ које се разлегаше, као да је заиста гдѣ на близу топ пуко. „Нема ту ништа“ повиче куварица, „морам ићи отцу намѣстнику. Ови ил су пијани трештени, или су изгубили памет,“ Дигне се да пође; али је отац Митрофан дочека у своја наручија. „Ја нисам крив што се дајеш грлити“, рекне јој загушљивим гласом „сама си ми у руке дошла!“ Ово рекне па је пољуби. Но куварица бијаше појака. Тури га снажно од себе и одтрчи у своју собу. Отац Амфилохије потрчи за њом, али не могаше у собу, јер се она бијаше опрла из нутра. Међу тим опази он кључ у врати: закључа дакле брже собу, и повиче: „Баш добро, ухвати се птичица у клопку. Сад хајде да тражимо плећку, па онда ћемо да читамо куварици горопадну молитву.“ Узму свѣћу и оду у комору, гдѣ су разна јестива држана. Ту наиђу на обарену плећку, изнесу је у кујну на куваричин стол, узму ножеве и стану се частити. Куварица види ове с ножеви како плећку конабе; поплаши се од насртаја каквог послѣ тога благовања, па узме велику мараму, изађе кроз прозор, кои је у ходник водио, напоље из собе, прокраде се кроз отворена врата манастирска напоље, па идиди — управо у Карловце. А она двоица кад се наједу плећке оду на куваричина врата, и отац Амфилохије почне по познатој ноти „дај плећке Марице“ пѣвати другу пѣсму, која је звонила налик на ону прву,  али је други садржај имала. Кад одпѣва поему стане маукати као мачак, одкључа врата и тури их у собу, мислећи, да ће куварица бити јошт на врати и ова отискивати. Но куварица била је већ на крај прњавора, врата попусте, а отац Амфилохије ђусне колики је дуг у собу на под. Отац Митрофан мишљаше да ће куварица преко онога из собе изкочити, па разшири руке, да је заустави. Тако су стајали та два ваљана калуђера подуже. Онај један лежаше колики је дуг на поду, а онај други стајаше са свим глумачки о раширеним рукама пред врати. Сад се онај први полагано дигне. У устајању осѣти да му је нос влажан, ухвати се дакле прстима за нос, да га те влаге опрости, али му прсти на брзо покажу, да та течност није ништа друго него најплеменитији сок у тѣлу отца Амфилохија. И сад види да је љоснуо на нос, да оштри шиљак нос није био у стању сачувати од ближега додира са цигљама на поду куваричине собе, те да му се тако избио врањ на бурету, у ком је крв држао. Што се више усѣкњивао, то се више крвљу умазивао, и тако му се друг од истине поплаши, кад га крвљу обливена види. Он разширене руке нагло склопи, да се дланови ударе и своје чудо фактично покаже. Међутим је отац Амфилохије кораком напрѣд ступио, те је тако у онај пар, кад су се шаке отца Митрофана састати имале, главом међу њих доспѣо. Шаке Митрофанове приближивале су се као двѣ локомотиве једна напрема другој. Митрофан је био чврст дѣчко, а чудо његово било је велико. Није дакле ни мало чудо, што су му се шаке из све снаге једна другој приближивале, ни што је било врло ризично за главу, која би се међу њима нашла у оном моменту, кад им се ваљало састати. На несрѣћу нађе се донета Амфилохијева глава баш у онај пар на оној точки, гдѣ су се та два локомотива сусрѣсти имала. Може се дакле помислити каква је то пљуска била, која је Амфилохијеву главу усрѣћила, кад су се Митрофанове шаке с њом сукобиле. Лупа је била истина мања него да је длан о длан ударио: али је Амфилохије помислио, да му доиста шпанске чизме на главу натичу; тако му се учини, да му се лубања разпаде. Пре свега повуче се једним кораком натраг, па онда кад види управо шта је, полети к огњишту, зграби замашан гвоздени ватраљ и удари на Митрофана. Овај није истина био крив у правом смислу рѣчи, али је ћушка била доле његових руку,  те му ипак у мозгу зазори, да отац Амфилохије нема часа најпре разабрати, је л’ то било хотимице или нехотице, него да ће он њега оним ватраљем одалачити, па ма га послѣ на колѣни за опроштење молио. Зграби дакле мантију једном руком с једне, другом с друге стране, па јуриш повратном линијом путем, коим бијаше у кујну дошао, а то ће рећи из кујне на поље, па ходником до басамака, онда уз басамаке горе, те оним дугачким ходником к ћелијама, док недојури до своје. Ту забрави обоја врата и спољска и изнутарња, метне јошт стол пред врата, стане пред ова, и дигне обѣма рукама у висину батину глогову, којом се помагао, кад је шуму обилазио, и која би и најгоропаднијег вампира у млѣво сатрла. Отац Амфилохије са ватраљем полети за другом, но кад дође на басамаке уплете се у мантију и падне. Док се он дизао и изплитао, дотлѣ се отац Митрофан бијаше у сигурност ставио. Крв из носа цурила је једнако; глава му је од Митрофановог загрљаја јошт једнако бучила, као да у њој млин на два кола меље. То га све примора да остави Митрофана, и упути се чесми, да заустави крв из носа, и да накваси главу, која му горијаше као да је у њој жива жеравица. С тешком муком заустави крв, и разхлади главу,  па онда пође да легне, да се мало загрије и поврати од ноћне незгоде и сваковрстне напасти. Кад се свуче и у постељу легне, проговори сам себи: „Но ове покладе запамтићу док сам жив.“  2.Калуђерски суд. Куварица је срѣћно у Карловце утекла. Она је у митрополитском двору служила пре него што бијаше у манастир у службу отишла, и тако је тамо дворске чиновнике познавала. Наравно да се овима тужила како је у манастиру прошла. Ови јој савѣтују, да даде написати тужбу, и да је поднесе Њ. Ексцеленцији, а међу тим да иде у манастир и да иште од намѣстника своју плату, што јој је припадала. Она тако и учини. Тужба буде Њ. Ексцеленцији предана. Администратор манастира имао је такође своје пријатеље у двору, и од ових дозна на скоро, да су и он и братија грдно обтужени. Сви се поплаше горопадно; а куварицу да су могли добити, смождили би је живу. Ова дође ноћу у прњавор, и сутра дан, чим је зора заплавила, ушука се у манастир и дође о. намѣстнику. Од овога се није плашила, јер га је познавала, да је човѣк доброга срдца, а није ни у шта био умѣшан. Увѣрена је дакле била, да ће јој одмах плату издати, па ће тако исто кришом из манастира отићи, те је неће нико ни опазити, а камо ли злоставити. Тако је и учинила. Али су њени противници рачунали као и она. Она ће доћи по плату, то су за сигурно држали. Доћиће или рано ујутру или по мраку у вече. И то су имали разлога као истину узети. Дакле.... поставе стражара, кои је имао на то мотрити, па кад дође, одмах господину јавити. Овај стражар проведе нѣколико дана на свом мѣсту узалуд. Куварице нема ни у вече ни у јутру. Али дође и право јутро. Куварица докраде се, што је више могла кришом до манастира, и оде о. намѣстнику. Но будно око стражара опази је, и таки јави господину, да је птица у клот улѣгла. Противници њени направили су јошт тре тога план, како да је добију, кад дође, па по томе оде одмах сваки на своје мѣсто. Два слуге опреме коње, те стојаше само чекајући заповѣст. О. намѣстник био се опремио, да иде на посао, кад нѣко на врата лагано куцне. „Слободно“, повиче он на то; но упрѣпасти се, кад види да је куварица. „А што си долазила, човѣче“, повиче јој на сусрѣт. „Хоћеш силом да зло прођеш, па и мене да бациш у бѣду!“ „Ја сам само дошла по моју плату, одговори му куварица приступајући му руци. „Ви знате, да ми нисте платили. Знате, колико ми припада, па дајте ми што је моје, а ја ћу одмах отићи одкуда сам и дошла. Немора нико ни знати да сам овдѣ била. А њима сам ја већ добар ручак скувала у двору, знам да ће грцати, кад га стану кусати, срам их било.“ „Баш за то ниси имала доћи. За плату си могла и другог ког послати.“ „Ја сам сирота жена, мени новци трѣбају, а ја немам никога, у ког би се могла поуздати. Па баш и да ме виде, шта ми могу. У двору знаду да сам дошла овамо, па ће бити вражке потѣре, ако данас кући не дођем“, одговори куварица уздајући се у заштиту дворскога зрака. „Добро добро“, проговори о. намѣстник нагло. „Ево ти твоје плате... а ено ти врата,  па бѣжи куд те очи воде. Ја нећу ништа да знам ни за тебе, ни за твоју тужбу, ни за двор ни за никога,“ Ово рекне, па приступи столу, одброи онолико, колико је плата куваричина износила, и даде јој новце. Куварица узме новце и пољуби га у руку, па се окрене к вратма да пође на поље. У тај пар чује се ход ђаков близу врата намѣстникових. Овај изиђе пред врата, да види куда иде ђак, и да неће њему, па да га дочека пред врати, да му неулази у собу. И доиста, ђак му приступи, и рекне му, да га зове господин, да му тај час дође. О.намѣстник закључа своју ћелију, и оде администратору. Овај је сав дрхтао од љутине. „А та је ту!“ повиче к долазећему, пре него што овај сасвим ступи у собу. „Ко та? Запита о. намѣстник колико могаше мирније. „Ко та, ко та!“ дрекне администратор јаростно. „ Знаш ти добро ко. Она куја, што иде и лаже у двору које шта на поштене људе. Али ја ћу се њој осветити, већ ако небудем жив. Куварица је код тебе. Немој врдати. Ја знам за цѣло, да је она мало пре к теби ушла.“ „Истина је“, одговори о. намѣстник хладно.  „Она је дошла по своју плату, но ја сам јој ту дао. А даље ме се ништа нетиче.“ „Ја од тебе ништа и нетражим. Ти си и онако нѣки дивљи светац. Али ћу ја њу дати изшибати, да ће ме се до гроба сѣћати!“ О. намѣстник тргне се, кад чује ове рѣчи администраторове. Он се нађе уврѣђен том самовољом, и запита: „Коим правом!“ „Не ћу правом него воловском жилом!“ одговори администратор у бѣснилу, (У оно врѣме казнили су мушке кривце штапом, женске овде споменутим сурогатом.) Него пуштајте је из ваше ћелије, да је неморам сам из ње извлачити, те да се не прави хука бука без невоље.“ О. Теофан види, да ту непомаже ништа говорити, и да ће најбоље бити немѣшати се ни у тај чин започете комедије. Он слегне рамени и рекне: „Радите што вам драго; ја нећу ни за што да знам. Мене се ништа нетиче.“ Кад дође у своју ћелију, погледа подуго на куварицу и више искрено него обзирно проговори јој: „Јесам ја реко, да ће бити ђавола! Што си долазила. Господин зна да си овде, а зна, да си га тужила Ексцеленцији, па вели, да ће те изшибати, да ћеш га се до века сѣћати. Него гледај да идеш од мене, јер ће те силом одовуд одвући,“ Сирота жена удари на ово у плач, клекне преде о. намѣстника и стане га заклињати и преклињати, да је неда срамотити, да она воле у бунар скочити, него да је шибају, и за сав вѣк убију; да она неиде из ћелије, док је жива... На ове рѣчи скочи, и зграби са стола намѣстникова мали турски ножић, кои је овај собом носио, кад је у шуму на цѣо дан ишо, те се њим служио сѣкући хлеб и оно мало смока, што бијаше том приликом за се понео, да глад уталожи. „Ево!“ повиче куварица, кад нож у руке узме. „Хоћу се, бога ми пре убити овдѣ на мѣсту, па нека вас суд све посапиње, него што ћу се дати од оних злотвора без сваке кривице шибати и срамотити!“ Она изрече ове рѣчи тако да о. намѣстник није мого ни најмање о истини и збиљи тих рѣчи посумњати. Њему дође пред очи сва криминална процедура.... и зној га пробије. „Хо, јесам ја награисао!“ повиче у страху и бризи, крстећи се. „Ни крив ни дужан, сад да ја страдам. Окани се тога, несрѣћнице, па гледај да како побѣгнеш, а немој се убијати и мене у несрѣћу бацати. Ху, шта ће рећи свѣт и људи; а ова моја црна браћа једва би то дочекала,  да ме једаред за свагда скину с врата. Дај тај нож!“ „Ни за живу главу, док год небудем изван ових зидова!“ одговори куварица с дивљом енергијом. Сиромах о. намѣстник хода по соби, разбија главу и мисли, шта да ради, али никакве паметне мисли. Најпослѣ стане и рекне: „Овако ће бити најбоље!“ изиђе на поље и оде администратору. „Неће бити добро, господине“ повиче овом још с врата. „Зашто не“ запита га овај намргођено с погледом пуним отрова. „Ова хоће да се убије у мојој ћелији, ако је дирнете, па шта ћемо онда? Ето нам на врат свима и четника и жандара, и полиције и ексекуције; па ће бити свашта, и пуцаће свѣт од нашег покора.“ „Ти њу пуштај из твоје ћелије, а друго је моја брига,“ одговори му администратор и окрене му леђа. О. намѣстник уздахне, окрене се на пети, и оде опет у своју ћелију. Ту је застао јоште куварицу. Дуго времена стајали су неговорећи ни“ рѣчи. Сад зазвони звонце на ручак. „Е сад ће сви у трапезарију, и ја морам  тамо. А ти гледај па умакни. Ако се сад не спасеш, онда је зло готово.“ Ово рекне о. намѣстник, узме чин на себе, и пође у трапезарију, а ћелију остави отворену. У трапезарији нађе се и администратор и сва братија. Сѣдну ручати. На једаред чује се да нѣко оштро звиждне. И администратор и братија скоче од трпезе и потрче на поље. Изиђе и намѣстник. Има шта и видити. Куварица изишла из манастира и јури као бѣсом гоњена к прњавору. Отац Митрофан и Амфилохије похитају низ басамаке у порту, а одонуд к шталама, и за тили час види намѣстник, како два слуге на коњи јуре оним истим путем, којим бијаше отишла куварица. За коњаницима трче она два млађа калуђера, да им мантије све лете за њима. „Сад ће бити, шта ће бити“, повиче администратор и оде у своје собе, из којих је на далеко мого видити. „Али шта је то.“ запита стари духовник, који такођер бијаше изишо из трапезарије, да види да није ватра. „Шта им драго сад“, одмахне о. намѣстник  рукама. „Нека буде, шта хоће, само кад је моја ћелија остала на миру.“ Куварица се нѣкако срѣтно прикрије, јер пред ноћ скоро врате се и коњаници и калуђери с празним рукама. Нису били срѣћни у лову. Кошута им умаче. Грдећи и псујући врате се у манастир и оду администратору. Јесте ли је добили!“ запита овај горѣћи од нестрпљења. „Јесмо врага!“ одговори Митрофан, као да пропаде у земљу. „Па на што ти тај нос!“ запита администратор љутит Амфилохија, „кад јој виси мого на траг наићи!“ Амфилохије нађе се на то уврѣђен; али таки за тим прими за шалу, и одговори: „Није нам био добар вѣтар господине!“ „Сад ће тек да буде комендије“ продужи администратор неузимајући на ум одговор Амфилохијев. „Све ће пуцати по двору. Њ. Ексцеленција напућиће се као ћурак, а дворски капелан једва ће дочекати. Сад сам свршио. Од игуманства нема ни рѣчи више, а епитимију већ видим у напред, гдѣ се као змија к мени приближује. Свему је томе он крив. Тај ће ме човѣк главе доћи. Свему је он крив.“ Митрофан и Амфилохије нису чули, кога господин управо мисли, али су му ипак мисли погодили, па и они повичу: „Свему је он крив!“ „Је ли?“ запита администратор, и погледи им у очи. „Јест!“ одговоре она двоица једногласно. „Крив је!“ рекне администратор пресуђујући. „Крив!“ одговоре за њим ови машући главом и одобравајући пресуду. „Дакле ћемо га судити“ „Хоћемо!“ „Али хоћете л’ се ви држати чврсто“ „Као челик!“ „Ји л’ тако?“ „Тако је, и остаје!“ „Е добро,“ рекне најпослѣ администратор. „Сутра ћемо држати калуђерски суд!“ „Ми стојимо на свом мѣсту,“ одговоре два млађа калуђера. „А сад лаку ноћ!“ рекне администратор. „Лаку ноћ,“ одговоре млађи калуђери, и изиђу на поље. Намѣстник је знао, да у ову ствар није ништа помѣшан, па је хвалио Бога, да му се куварица с врата скинула. Скандала је било, кад су калуђери по прњавору и селу трчали и њихови коњаници у  потѣру летили, и сви од свакога, кога су срѣли, распитивали, није ли видио манастирску куварицу...није ли видио куварицу манастирску: али се то њега није тицало, па је мирно лего у постељу, и тиме је боље спавао, што је чуо да су се гонци вратили, а куварице нису ни видили. Сутра у јутру устане рано, напије се мало шљивовице и заложи се којим залогајем хлѣба, па онда завије у крпицу мало хлѣба и сланине, што да му буде ручак, и пође да иде у шуму да надгледи, да људи, долазећи у тај дан као у уредни дан у шуму по огрѣв, квара нечине. Свој турски ножић опази на столу, јер га је куварица јуче тамо била оставила, имајући више поуздања у своје ноге и прњаворске пријатеље него у своју руку и турски ножић. Дигне дакле тај ножић и задене га у чизму по обичају свакдањем. Тек да пође напоље из ћелије, ал ето ти му ђака и зовне га к администратору. Мислећи да ће какву заповѣст добити, пође тамо. Кад ступи у собу, тргне се. У прочељу код стола сѣди администратор, до њега с десне стари духовник, а с лѣве стране о. Митрофан и Амфилохије. Сви су у пуном чину; сви се укочили званично;  ћуте да се могла мушица чути кад би пролетила. Рукама броје бројанице, а гледе у руке. Намѣстник помисли одмах: неће добро бити. Али упне све силе, да равнодушност одржи, и пође да сѣдне на своје мѣсто до отца духовника. „Стани!“ загрми сад администратор. „Недостои се теби, да сѣднеш на оно честно мѣсто, на ком си до данас сѣдио! Ти си грѣшник, а ово ти је свештени суд!“ „Ви нисте моје судије!“ проговори на то о. намѣстник. „Јесам ли што против правила црквених и против закона мирског погрѣшио, ено ми судија у Карловцима, у Вуковару: а ви немате ништа са мном као вѣтар са опаклијом.“ Ти си нама сгрѣшио, а не честњејшем конзисторијуму или племенитој вармеђи: зато ти ми и судимо!“ „Та баш за то неможете ми судити, и да сте ми иначе законите судије, јер се вас тиче: ко је и кад судио сам у својој ствари! примѣти о, намѣстник. „Ми смо теби већ суд изрекли, па ћемо га и извршити; а ти тражи послѣ лѣка, гдѣ хоћеш!“ одговори администратор. „Ти си пустио куварицу да утече, па си узрок да се сад направи читав скандал у свѣту: за то ћеш бити затворен 3 дана о хлѣбу и води у брашнари!“ „Је ли тако братијо?“ запита погледајући на друге калуђере. „Тако је! одговоре ови сви климајући главом. „Па и ти отче духовниче!“ проговори намѣстник зачуђен. „Кад господин тако заповѣда, морамо слушати,“ одговори дуја са свим мирно, у пуном увѣрењу да чини своју дужност. „Ја непристајем на ваш суд, и непризнајем вас за моје судије, и идем из ових стопа у Карловце Њ. Екселенцији, да се тужим, да види, какве славне калуђере има.“ То рекне, па изиђе на поље и упути се својој ћелији. Они други пођу за њим, и стану га нудити да иде у брашнару. „Та идите о. Теофане.... па шта ће вам бити... три дана није вѣк... па ћемо онда опет бити добри пријатељи... Оканите се Карловаца... нама ће се више вѣровати него вама једном“.. Овако говорише, и сад га један повуче мало за мантију, сад други. О. Теофан је ћутао, па само ишо и својој ћелији хитао. Кад дође до ове, залети му се администратор, зграби га за прси, па повиче: „Што га мољакате;  сложно, па ћемо га у брашнару силом одвући, кад неће добровољно тамо да иде.“ О. намѣстник стане се отимати, те тако у том отимању удари ногом о предња врата своје ћелије, која су била отворена. У чизми од те ноге имађаше онај турски ножић, и онај га мало убоде. И нехотице дакле понесе му се рука тамо, и извади нож иза чизме. Кад добије нож у руке, стане, дигне руку с ножем и повиче им: „Натраг од мене, да ме се нисте такнули.“ Други калуђери прсну од њега надалеко. Администратор га пусти; удали се нѣколико корачаја од њега, па му се онда дубоко поклони и рекне: „Хвала о. намѣстниче; сад смо готови.“ На то сви оду, а о. намѣстник дркћући које од зиме које од раздражености, уђе у своју ћелију, и забрави се изнутра. Глава му је била сва забуњена. Познавао је пакостна срца својих противника. Знао је да су у стању и најгоре што измислити и на њега потворити. Нож у руци није се баш ни њему самом допадао, а што се могло ту подметнути и налагати, то је само нагађати почео. Сад се чује ход од више људи. Мало час стану ти људи пред његова врата, те стану спољска врата закивати. Шта је то помисли о. намѣстник и полети кључаници. На ову види нѣколико људи из прњавора, који бијаху пушкама наоружани, и ту на стражу стану. Од врата оде к прозору; но како се тргне, кад и ту види два човѣка с пушкама на стражи. „Шта је то“ Запита сам себе. „Шта ће ови са мном? Та ови мене склепташе, као да сам убијца!“ Пође по соби оштро; пређе нѣколико пута горѣ долѣ, па онда на једаред стане, метне руку на чело, дигне лице к небу, и повиче: „Та ти ће мене и направити убијцом! Гоне ме... ја се отимам... администратор ме зграби за прса а ја извучем нож и дигнем руку с ножем... та то је само по себи доста, да баци сумњу на мене. Још нека коју рѣч дометну, нека измисле, да сам на кога замахнуо... да сам на кога ножем насрнуо... а ти људи, како видим могу рећи и оно, што нису чули, и оно, што нису видили... они су у стању сами себе ножем зарезати и казати, да сам ја то учинио... они су у стању... у стању... Шта су у стању... у стању су човѣка права здрава у највеће зло увалити, само да својој освети задовоље“ На ово пође опет по соби и стане у мислима понављати, шта је било. У један мах застане,  скрсти руке на прси, стане главом трѣсти, и трѣсућим се гласом проговори: „Оно пакостно, злобно, ђаволско смѣшење администраторово кад ми нож у руци опази... онај сатански глас, коим ми је повикао: сад ти хвала! Онај мефистов поглед, коим је нѣколико пута погледао, осврћући се, кад је од мене одлазио! Онај грохот пакла, којим су се остали непријатељи смѣјали, кад су ме оставили мѣрећи ме од главе до пете погледом, у ком се огледаше највеће злурадо весеље: хо, то су хрђави знаци... у том лежи моја судбина!“ Дуго је ишо час брже, час лакше, час жестоко, час мирније, по соби. Напослѣдку стане и рекне: „ја сам свршио!“ спусти руке долѣ, преплете прсте и стане их кршити, а глава му клоне дубоко на прси. „О моја златна будућност!“ повиче најпослѣ и баци се на столицу, која стојаше при писаћем столу, наслони лакат на стол, а главу на руку, и суза му се заблиста у оку. Тако поћути по дуго, а сузе су једна другу стизале на образу. Маши се у џеп, извади мараму и убрише сузе, па онда опусти обѣ руке на крило држећи обѣма мараму, дигне лице горѣ, и стане говорити: „Сврших гимназију... тим ми се отвори пут на све стране живота. Мого сам поћи путем,  којим су толико пошли, па сам својим очима видио да су срѣћни... Ја нећу тим путем... Срце ме вукло у манастир! Тако ми се узвишен тај позив учинио, да ми све друге изгледе помрачи. Мир и тишина усамљенога мѣста годила ми је души, кад само на њу помислим. Ноћне службе божије дизале су ми душу у небо. Звекет будилника прије зоре... глас звона у пустињи и потпуној тишини... Сутон онај у цркви при оно мало свѣћа, које се запаљиваше... анђеоски гласови црквених песама... узвишеност побожности... свѣст, да се ту моли Бог за сав свѣт, за све, који јошт у сну почивају... који можда у грѣху каквом бдију... којим сатана душу лукавим сном можда тек уплиће... да та молитва свесилном створитељу иде и за оне, који леже на одру смрти, да не могу ни устима ни срдцима од Бога милости запросити... да се та молитва диже и за мајку, којој јединче умире, па стоји од жалости окамењена, и неможе ни устне да мрдне ни ногама да крене, а камо ли лѣка да заиште од онога лѣчника, пред којим смрт бѣжи као пред сунцем мрак... ох, и сад ми се груди пуне, срце ми се надимље, кад се сѣтим, колико ме је пута та јутрења молитва за све људе узвисила над људама и дигнула међу чисте духове!... Мислио сам све што знам, све што могу, употрѣбити, да се дигне света кућа,  која ме у своје крило прими, да сијне у очима људи, да набави средства, којим ће народу сваковрстно моћи помагати. Већ ми је пред очима стајало благо, које смо трудом, штедњом, и мудрим разполагањем стекли... већ су ми пред очима стајали они синови народа мога, који се неимадоше одкуда учити, па их манастир на науку посла.. већ сам видио школу нову, велику, чисту, коју је манастир саградио и у коју је дѣцу сиромашку безплатно примао и учио... већ сам се унапрѣд радовао оној душевној утѣхи, коју је болан, тужан, несрѣћан, потиснут, оскрбљен хришћанин код мене нашо у братском саучешћу, у духовном разбору, у пријатељској подпори... видио сам се како долазим као анђео утѣшитељ к разтуженој овчици, као анђео хранитељ очајавајућој души, као анђео помоћник сирочету, које само стојаше на, гробу отца и мајке, на гробу наде и живота свога!“ „Па сад! па сад“ викне гласом, у ком се видило, да му се срце цепа; „сад да нађем у манастиру гроб свему, што ми је било најмилије, што ме је држало, дизало, крѣпило, узвишавало!... као убијца да одем из манастира у... тамницу!“ Ту мисао немогаше поднети. Скочи нагло на, ноге... потрчи к другом столу и зграби тамо  нож онај, који је иза чизме извуко, и који бијаше тамо бацио кад је у ћелију ушо. „Неће до тога доћи!“ викне у очајању. „Кад сам ушо у манастир, умро сам за свѣт... у мојој је власти умрѣти и за сам манастир!“ Чудним погледом гледао је на нож, док је ово говорио. У оку му је сѣвала туга и весеље. Но сад му се поглед замути, види му се да му је нова мисао на памет дошла. „Самоубијца!“ повиче на то згрозивши се. „Сад сам невин, и ако узстрадам, поћићу тратом спаситељевим... а ако се убијем, „сам себи ударам печат најгрознијег грѣха на чело!“ На то се спусти на колѣно, прекрсти руке на прса и тихо проговори: „Хвала ти преблаги спаситељу, што ми ту мисао посла. Већ сам био на прагу грѣха, кад ме мисао на тебе, натраг поврати. Та ти си горе јошт био гоњен, па ниси руке против себе диго: а ја који сам се завѣрио, да ћу тебе увѣк пред очима имати, мало сам себе за навѣк неубих и овога и онога свѣта! Хоћу, спаситељу; увѣк ћу на тебе мислити, и то ће ме одржати, да неклонем, да се неокаљам, да се неогрѣшим!“ Сад се дигне, и сасвим миран продужи: „Сад нека раде, што им је воља. Ја сам на све готов. Оче Теофане! Ти си дошо у манастир, да будеш калуђер какав трѣба да буде... незаборави  на то. Ти мораш тај остати, и кад ти је добро и кад ти је зло. Ти мораш такав и умрѣти!“ Ова бура у души бијаше га јако уморила; сад осѣти тек, да је малаксао. Спусти се на своју постељу, и примири се. Сое му се сад духу представи као какав сан, и тѣлесно и духовно измучен заспи. У то дође и подне. Администратор сѣти се, да му апсенику ваља дати јести, јер ако овај умре од глади, како ће онда одговарати. Даде дакле предња врата одковати и пошље нешто јела намѣстник у по манастирском ђаку. Шум, кад су врата одкивали, пробуди намѣстника из сна. Он се дигне, и осѣти се са свим опорављеним. Устане са постеље и гледаше к вратма, очекујући шта ће да буде. Врата се спољска отворе, и нѣко куцне на његова врата, што се отвараху унутра. „Ко је?“ запита он сасвим мирно. „Ја!“ одговори му онај, што бијаше куцнуо. По гласу позна о. намѣстник ђака манастирског. „Шта хоћеш Јосифе““ запита га на то. „Донео сам вам мало јела. Отворите, господине; неплашите се ничега. Ја сам сам ту.“ О. Теофан одкључа врата и ђак унесе чинију  с нѣшто мало јела, један комад хлѣба и једну флашу воде. Улазећи у собу баци ђак чудан поглед на намѣстника. Он се бојао, да овај нескочи бѣсно на њега, па је био приправан бацити све, што имађаше у рукама, и ретирирати за оружане стражаре. Но кад опази, да је онај сасвим миран, мирнији него икада, окуражи се, и уђе у собу, па метне на стол све, што бијаше собом донео. „Шта се ради на пољу“ запита о. Теофан кротко. „Духовник је отишо у Карловце; ваљда је однео тужбу на вас!“ одговори ђак. А је ли ту господин администратор?“ запита даље о. Теофан. „Он је код куће?“ „Јесте л ручали већ?“ „Јесмо.“ „А ти иди господину и кажи му, да му имам нѣшто рећи, него, нека допусти, да му дођем.“ Ђак оде, и за мало врати се с одговором. „Но?“ запита га о. Теофан. Јосиф се смѣшио. „Шта вели господин?“ „Мал’ га није капља ударила, кад сам му  реко да хоћете к њему да дођете. Он се сигурно боји, да га неудавите!“ „А ти иди и кажи му, нека он дође овамо. Ту је стража, а и ти можеш ту бити; а ако му је све то мало, нека поведе и Митрофана и Амфилохија, и колико их год јошт хоће.“ Јосиф оде, и врати се скоро. „Господин вели, да нема с вама никаква разговора. Ви сте на добром мѣсту, а он јошт на бољем. Он је јавио ствар у двор, па сад како нареде.“ „Добро дакле! Сад знам на чему сам. Он неће к мени, ја немогу к њему. Бог све види па ће судити и њему и мени!“  Ђак оде, стража код врата остане, али се предња врата незакују. 3. Код адвоката. Кад ђак отиде, приступи о. Теофан к столу, на ком је јестиво било стављено, и сѣдне, да се мало подкрѣпи. Таман узме кашику, да мало кусне од донесена варива, кад му нѣшто падне на ум, те онај час тргне кашиком од јела натраг. „Ко зна је ли чисто?“ промумла лагано кроз зубе. Но таки за тим одговори сам себи:  „нека је и отровано, ја ћу јести; грѣх ће пасти на њихову душу, а ја ћу се кратким путем свега покора ослободити, јер ја већ видим, да ће цѣо мој живот бити гомила свакојаких чуда и покора. У какво сам друштво упао, нећу га се опростити без рана у срцу и у души. Међу тим буди божја воља!“ То рекне, па се побожно прекрсти, и стане ручати. Наравно, да му је она мисао грло стезала, али је ишло: нарав је силнија била од сумње, и ђак изнесе празну чинију, кад по њу опет дође. Дође вече и ноћ. Стража се пред његовим вратма и под прозором мѣњала, и о. Теофан увиди, да је све како ваља удешено. Сваковрстне мисли недаше му дуго заспати; али око поноћи савлада га сан, и он проспава мирно до зоре. Кад се дигне из постеље, осѣти се као на ново рођеним. Више дана прође, и све остане по старом. Само је стража бивала све мекша, него првих дана, што су видили да је он мирнији. А можда се већ и сувише скупо видило администратору много људи држати, те је по свој прилици нѣке одпустио, јер се више нису мѣњали, него су исти пред врати стајали, па ноћу тамо спавали и кад кад музикално хркали, а на подне одлазили су у кујну, те су тамо ручали, остављајући  ког човѣка на згодном мѣсту, од куда је могао видити, ако би апсеник хтѣо умаћи из затвора. То је о. Теофан примѣтио. Наравно, да је то морало дати повода читавој гомили мисли. „Ко зна шта су ти на мене наплели. Најбоље би било, кад би ја како пре комисије дошо до двора, па ексцеленцију о правом стању ствари извѣстио.“ Од то доба пазио је врло позорљиво на оно што се око њега збива. Осми дан спреми све што му трѣба, па кад му стража оде ручати, а он полагано изиђе из собе, и из манастира, те се срѣћно дочепа поља и горе. Нов живот осѣти у себи, кад се нађе у слободној природи. Ноге му чисто добију крила, и одмицао је од мѣста свога затвора, као да лети. Стража руча и стане на своје мѣсто и неузимајући на ум, да им је птица излетила. Тек кад ђак Јосиф донесе ручак, и уђе у собу, види да ту нема никога. Завири у сваки кут, у сваки закутак, али о. намѣстника нема. Одтрчи без душе администратору и јави му, да је гњездо празно. Овај пошље одмах људе на све стране, да га ухвате и натраг доведу: али се ови врате  о празним рукама. О. Теофан бѣше се тако пожурио, да га нико није мого стићи. Кад дође у Карловце, чује да ексцеленција није ту него у Н. Саду. Ми смо више пута употрѣбили рѣч ексцеленција, а незнамо, да ли наши читаоци знаду управо, ко је то. У оно врѣме био је србски митрополит у Карловци једини, коме је тај наслов припадао, па је тако тај наслов значио управо што митрополит. Но у врѣме наше приповѣтке није било митрополита. Митрополит Станковић бијаше умро, а митрополију је администрирао бачки епископ Хранислав. У овом дакле случају био је ексцеленција управо администратор митрополије, премда му та титула по праву није пристојала. Тражећи ексцеленцију, тражио је о. Теофан епископа Хранислава, пак чувши, да је у Н. Саду, преноћи у Карловци, а сутра рано похита у Н. Сад. У Н. Саду имао је о. Теофан рођака, и тако се смѣсти код њих, док се састане са адвокатом и док га овај научи, шта трѣба да ради и како да говори. У Н. Саду је у оно врѣме био између других адвоката и Печеновић. Печеновић је имао од куда живити, па се бавио адвокацијом више по ћефу. Међу тим је много држао на своје адвокатство, и увѣк је најпре увио и један и други брк, кад је хтѣо да рекне: адвокат Печеновић. У друштву пак био је Печеновић на свом правом мѣсту, и тако је више и био у друштвима него у прокуратури. Ко је хтѣо да га сигурно нађе, ваљало је да га потражи пред „кранцом“ кад је било лѣпо врѣме или у „кранцу“ кад се није могло на пољу диванити. И о. Теофан је бадава тражио Печеновића, код куће: рекну му да ће га за цѣло послѣ ручка у „кранцу“ наћи. „Кранц“ је била гостионица у Н. Саду, чини нам се иста, која и данас то име носи. У оно врѣме био је друштвени живот у Н. Саду у највећем цвѣту; људи су имали свашта доста, плаћали су мало, па су се по највише частили и у друштву проводили. Кафане су у осталом и данас пуније свѣта него цркве, а у оно врѣме била је у њима читава тишма. Дан је био лѣп, сунце пригрѣјало: и тако јо пред „кранцом“ било најзгодније за сунчање. О. Теофана пође послѣ ручка у „кранц“ да  види хоће ли се тамо састати са траженим заступником. Ишо је од „фазана“ к пијаци, дакле данашњом улицом „беле лађе.“ Јошт небијаше до ћошка дошо, на ком се та улица са пијацом код ондашње варошке куће спаја, али чује гласан смѣх од „кранца“ а за тим перорирајући глас адвоката Печеновића. Кад савије на десно види у истину пред кафаном више господара у једној гомили, а пред њима Печеновића. Мора да га бијаше когод дирнуо, јер баш у тај пар говорио је тражени одвѣтник: „Тако је то, тако. То вам кажем ја, адвокат Печеновић; а ко је адвокат Печеновић, то ће вам казати магистрат новосадски и архива бачке и торонталске вармеђе!“ То рекне, па се баци у позитуру, дигне главу охоло, па стане једном руком један брк увијати а другом други. Ови су му били намазани, па су на крајеви изгледали као увоштен чизмарски фонал. Они други стану се на ново грохотом смѣјати. Они су се онда разумѣвали, па су се смѣјали једним мислима покренути једногласно; а ми морамо нашим читаоцима ствар мало разтумачити, да могу њихов смѣх разумѣти. Печеновић није много радио ни у Н. Саду, а у бачкој и торонталској жупанији мого је имати процес и пол. Пак пошто се он бацакао, као да су архиве напоменутих јурисдикција, биле пуне његових алегата, а у ствари је било као што мало час рекосмо: то је наравно, да је тај контраст морао слушаоце на грохотни смѣх побудити. Печеновић је био човѣк друштвен; он је дакле са своје стране што више доприносио, да се друштво боље забави. Он је своју улогу мајсторски играо, а публика му је вѣштину радо награђивала, па су се они смѣјали да су им све сузе на очи врцале, а он је стајао, па их је гледао, као да хоће да рекне: Sublimi ferio sidera vertice! У тај пар приступи му један знанац са стране и рекне му: „Коно, ено вас тражи онај калуђер!“ Печеновић се окрене и позна о. Теофана. „ А, ви сте, отче намѣстниче! Које добро?“ О. Теофан приступи сад ближе, поздрави учтиво све присутне, и одговори му: „Та имам велику бѣду, па сам дошо, да вас молим да помажете!“ Печеновић погледи тријумфирајући на своју дружину. „Ето вам најбољег доказа. Не само Бачка  и Торонтал него и Срѣм тражи помоћи од адвоката Печеновића! Но сад с Богом. Хајдемо отче намѣстниче“ рекне овоме и пође с њим кући. Један од дружине, по изгледу имућан у изображен трговац повиче за њим: „Коно! понесите пера и мастила!“ Овим се указивало на то, да се господину адвокату код куће перо разкречило а мастило сасушило, а тога ће му ваљати да информацију забележи. Он се окрене натраг и одговори: „Гледајте ви ваш риф; а моје перо и мастило је овдѣ“ показујући на чело, као да њему нетрѣба ни пера ни мастила, јер све добро запамти. „Е коно, опростите; нисам знао, да ви имате у глави мѣто мозга мастило!“ примѣти онај, што га је зајео, и сви се стану на ново грохотом смѣјати. Међу тим је кона био до ћошка католичке цркве отишо, те тако му реплика остаде неприобштена. Кад дођу кући, посади о. Теофана на столицу, а он напуни лулу, укреше на труд ватру, запали духан, сѣдне код стола и рекне:„Е сад ми казујте!“ О. Теофан стане му све казивати, како су  хтѣли куварицу шибати — како су њега осудили и у затвор тѣрали... Господин одвѣтник слушајући разговор, као да је чине примѣњивао закону, и тражио забрањено доле, за то је ћутио, и уз говор калуђера по коју за себе реко... Scandalum publicum...homagium...birsagium... „Шта велите господине“ запита о. Теофан, који није разумѣвао шта то све значи. „Ништа, ништа... говорте ви само даље“ рекне му правознанац, „ово су наши рецепти.“ Калуђер настави даље: како се убо у ногу, нож тргнуо и оне разтѣрао. Conatus homicidii, ... свештеници су... дакле pericidii ... ту стане махати главом и скупи уста... „Шта је за Бога господине“ поплаши се о. Теофан; „ви нѣшто кисело гледите!“ Правозналац му само даде руком знак да говори даље. Калуђер настави, како су га смѣста затворили и стражу поставили. Minor potentia... centum floreni birsagium ex aequo inter actorem ac judicem dividendi... О. Теофан престане говорити, кад ове латинске рѣчи чује, које су му сасвим нове биле, те није ни оно разумѣо, што би иначе мого по граматичком смислу знати. Сад настане моменат, у ком су обоица ћутали. Иза кратке почивке пусти господин адвокат велики један дим из уста, и рекне: „даље!“ Калуђер омахне главом, и приповѣди све до краја. „Е шта сад велите на то све господине!“ запита он, кад је све казао, што је држао да му ваља казати, а казао је и оно, што трѣба и оно што је мого прећутати. Али јуридички пацијенти су као и медички; они мисле да морају казати и најмању маленкост. Адвокат је ћутао, премишљао, па онда оштро проговори: „Показаће њима Печеновић, шта је major шта ли minor potentia!... изтрѣшћу им џепове, да им ни мрвица хлѣба неће у њима заостати... имаће ту посла и вицишпан и седрија... до краљевске табле и септемвирата... до самог краља тѣраћу их немилице. Изтѣраћу им мачку на оџак, што но веле, да ће све пуцати!“ Док је адвокат овако говорио, окуражавао се мало по мало калуђер од свога страха и бриге. Сад почне онај на ново. „А ви се ништа небојте. Истина, да се из вашег дѣла може изводити conatus homicidii... и кад узмемо, да је то био ваш духовни  отац, и conatus parricidii. То није мала ствар... То се каже нашим језиком отцеубијство...“ Калуђеру стане коса на глави у вис скакати, и зној га пробијати, кад чује те страшне рѣчи. Адвокат није на то пазио, него је даље говорио... „Из тога видите, да то није шала ни ствар мала... ариште... касација... десет година робија... а може бити и capitividium exempli causa...“ Ту стане махати главом, погледи у калуђера и рекне му озбиљним гласом: „појко, нисте добро радили!“ Калуђер се препао до дна свога срца. Све му тло клоне. Кад овако говори његов адвокат, да шта ће болан говорити противник, шта ли судије! „Е мој господине,“ промуца напослѣдку. „Видим ја то и сам. Да је добро, неби ја к вами ни дошо. Него помажите ако можете... а ако неможете, а ви кажите искрено па да идем да скачем у Дунав док је раније, да небуде чуда!“ Даље није мого говорити. Зној му је све цурио низ лице. Извади мараму и стане га брисати. На то почне адвокат, као да се са свим измѣнио. Глас му је био пун поуздања, он скочи са столице, узправи се охоло, и почне јачим гласом: „Та шта сте о преплашили? Знате  пред киме стоите? Ви стоите пред Печеновићем... а Печеновићу нису јошт никога затворили, а камо ли обѣсили... неће ни вас.“ То је била пуна истина, што је господин адвокат реко, њему нису никога ни затворили а камо ли обѣсили,.. али није никога ни заступао. Међу тим то поуздање и тај сигурности пун глас охрабри калуђера, те је свога правозналца мирније слушао, кад овај продужи: „Имам ја пријатеља и у Вуковару и у Пешти... инквизицију ћемо обуставити... протоколе ћемо написати, како је за нас повољно... вицишпана ћемо подкупити... седрију ћемо подплатити... а онда је код краљевске табле готов посао... Него, имате ли ви попо мало цванцига... или талира... па ма и дуката... јер ће трѣбати... трѣбаће Бога ми, и то доста!“ Калуђер се бијаше мало окуражио, а кад чу за дукате, мало га капља неудари. Дукати и он! Намѣстник кои сваку манастирску крајцару као светињу гледи и у манастирску књигу уноси... и дукати! То је contradictio in adjecto! Није дакле чудо, што са свим малодушно проговори: „Дуката!..а од куд сиротом калуђеру дуката!“ „И ви сте намѣстник?!“ рекне мало чудећи се мало невѣрујући адвокат. „Та намѣстници  манастирски треба да имају више новаца, него настојатељи. Знате како наши људи кажу: што црвено црквено, а што је бѣло, туторово цѣло. То кад се на калуђерски преведе значи: што је црквено, то је настојатељево, а што је бѣло, то је намѣстниково цѣло!“ На то се стане сам грохотом смѣјати, а како му је био глас кречећ и оштар, морало се у цѣлом дунавском сокаку чути, у ком му је кућа била. „Ви се смијете господине“ рекне калуђер,„а мени је до плача. Ако то неможе бити без великог новца, ја сам обѣшен... Хајде вама јошт којекако за ваш труд смоћићу, имам нѣшто и отчинства. Али да купимо и солгабирова и јурасора, и вицишпана и сву седрију... тога блага нема ни сав манастир, у ком живим!“ „Но, но!“ тѣшио га је правозналац „није то баш толико, та непродају та господа своје увѣрење... него само за труд... да нетроше врѣме бадава... Пак онда ћемо видити, можда свега, тога неће трѣбати. Има у Срѣму господе ваљане.... честите... Нећу ни ја за мој труд много искати... та земљаци смо, па ваља један другом да помажемо. Него ћу ја све то да размислим... да разберем... да екскутирам дотичне законе... да видим децизије куријалне... пак онда ми дођите...а то ће бити за мѣсец дана све у реду:  и онда ћемо говорити по рачуну, на нека говоре цифре.“ Калуђер устане да пође: „Е добро, господине, ја ћу доћи, него шта сам дужан за овај разговор, да вам одмах платим, јер нисам рад бити дужан.“ Адвокат се усправи поносито, и проговори: „Шта ви мислите! Знате л ви да стојите пред Печеновићем, а Печеновић није јошт ни од кога узео ни крајцаре за савѣт; кад што напишем, ваља да ми се плати... а савѣтом помоћи човѣку то је nobile officium свакога адвоката обојега суда. За то смо учили. Није Печеновић на то спао, да гули сиротињу: њему је бог дао да може поштено живити: па ако може помоћи, помоћиће више Бога ради него наплате. Дакле дођите ви у своје врѣме; а ово је савѣт gratis!“ На то пружи калуђеру руку, и изпрати га напоље. Кад о. Теофан изиђе од адвоката оде у Јовановоску порту, да му се мало глава разхлади, и да се у тишини размисли, шта да ради. Дошавши у порту прође једно дваред горѣ долѣ, па онда скине шешир, протре чело, и мећући опет шешир на главу проговори: „Од адвоката нема ништа! То је пут дугачак. Боље ће бити, да и не задирем. Ако они пођу тим путем,  е онда се морам бранити, па по што по то! А ако они нестану на тај пут, онда би било од мене лудо да подадирем ствар, која се може за мене јошт зло свршити. Господин Печеновић има право. На том путу трѣба доста трошка. Хајде нека узмемо, да ће им мачку истѣрати на оџак, као што рече, али и мени неће бити на лако... Него да идем ја пре свега код епископа Хранислава, да видим, како ће се тамо ствар узети! Тако ће бити најбоље. Даклем идем одмах сутра!“ Са овим сврши сиромах калуђер своју шетњу и муку за тај дан. 4. Екселенција. Осване дан, кад ће сиромах о. Теофан да приступи Његовој Екселенцији. Ми смо досад свуда писали ексцеленција: ово је правилно по латинској граматици, али не по изговору нашега народа. И будући да сад о. Теофан приступа лично администратору митрополије, то ћемо ми ту титулу онако писати, како из његових уста изиђе. Четвртак је био, кад се о. Теофан нађе у двору, да замоли за аудијенцију. Аудијенције код наших екселенција, тражиле су се и давале овако. Обично је долазио свештеник у двор епископов или митрополитов само онда, кад је имао или какову милост просити или какову немилост чути. Није дакле чудо, што се сваки јављао мањим од макова зрна. Ту се скинуо шешир још на капији од дворишта, па се ишло с голом главом прѣко авлије, на коју је случајно мого поглед високе једне особе баш онда пасти, кад је тај просјак или осуђеник туда пролазио. Ко је год том авлијом мимо долазећег или изпред њега пролазио, добио је дубок поздрав од овога, па ма био и сам фурунџија, јер и код нас се знало за „милост малих људи“ па је сваки палио свѣћу и самоме ђаволу. Док је ишо уз степене на први спрат, ту је сирома попа прокашљивао, да очисти грло за орацију, чешљао браду и косу, да небуде чупав, и приправљао нос, да му бурмутском самовољом недонесе какву замѣрку. Кад се дошло пред врата од сале, ту се стојало и чекало, док се катани или собару свидило, да обрати своју високу позорност на попу, и да га запита шта ће. Пред тим катаном или собаром клањао се свештеник до црне земљице молећи покорним гласом, да га пријави код Њ. Екселенције. Овај је ишо у салу, пак онда изишавши, јављао је високу резолуцију, по којој је попа одмах ушо к свом поглавару, или је одлазио неимајући срѣће видити му усрѣћавајуће лице. Овако је и о. Теофан доспѣо до владичиних врата, с том само разликом, што камилавку није скинуо; јер је ова по чину морала исто тако на свом мѣсту стојати, као клобук код војника. Ту је чекао дуго, јер собар се недаваше видити. Наравно да је у мислима опетовао по десети пут оно, што је смислио Екселенцији казати; и за то је имао очи упрте у прозор од ходника, а чело му је показивало, да се тамо нѣшто кува и пече. Сад шклоцне брава на владичиним вратима, а о. Теофан сав се стрѣсе, мислећи да ће можда сама Екселенција изићи. Врата се отворе, и једна свештена особа изиђе... али је то био дворски протођако-Варнава. Варнава је био мирски ђакон, па је у калуђере отишао, кад му је супруга умрла. Он је био човѣк по нарави благ, а при том је свршио и философију. Био је дакле углађенији него многи онога времена. О. Теофан познавао је Варнаву, и зато се обрадује кад га види, на та мало слободније  дишући запита, неби л мого Њ. Екселенцији ући. Варнава се врати к владици, па за мало изиђе к о. Теофану с гласом, да га владика неможе сад примити, јер има конзисторију, него послѣ ручка у 3 сата нека се пријави. О. Теофан оде кући, на излазећи из двора прогунђа: „Неће бити срѣће, одбише ме од врата.“ Да упознамо мало наше читатеље са Њ. Екселенцијом, с којом ће о. Теофан мало час посла да има, остаћемо код ње. Епископ Хранислав, екселенција интерегнума послѣ смрти митрополита Станковића, живи јошт у спомену многога старијег Србина. Он је био чудновата слика. У науци и владању био је безпрепорно најбољи од свих наших оновремених епископа: али је имао чудноватости у понашању, које су му она својства у велико побијала. Нарочито је био особењак према лѣпоме полу. Приповѣдају, кад је био протођакон код митрополита Стратимировића, да су му послали двѣ женске, које су ради своје парнице прѣд конзисторију биле дошле, да га информирају. Ове су брже изишле напоље из његове собе него што су у њу ушле. Одмах за тим дозове  свога послужника ђака и заповѣди, да му собу тамјаном изкади. Сто је и сто пута тај дан себи јасно реко: Шта ће рећи његова екселенција, кад чује, да су женске у мојој соби биле! Шта ће на то рећи његова екселенција! Његова Екселенција није на то ништа рекла, јер није ништа о том чула; али се то приповѣдало дуго времена у Карловци, како је Хранислав кадио собе ради тога што су му женске особе прѣко прага у собу прешле. Јошт је једну особеност имао епископ Хранислав у својој нарави. Он је био прѣко мѣре чуваран, тако чуваран, да је већ прелазио у тврдице. И са ове стране приповѣдају се многе ствари о њему. Ми ћемо једну споменути, која управо спада на нашу материју. Хранислав је био као архимандрит настојатељ у манастиру Раковцу. Манастирско добро чувао је као зеницу у оку. Сва су бурад с пићем била запечаћена, и нигда се није продавало и истакало, да он није ту био. Једаред пошље му један новосадски адвокат човѣка с писмом, да му даде нѣколико холби шљивовице. Он прочита писмо и види шта се ту управо пише, али немогући се на ту мисао навикнути,  да од манастирског добра што даде, запита листоносца: „Шта ће твој господин од мене? „Та ето ваљда пише у писму“, одговори овај, који је архимандрита познавао. „Он иште шљивовице!“ „ И послао је ову чутуру!“ „А за што иште од мене шљивовице?“ „За то што је сам нема!“ „Хм! па зашто баш од мене?“ „Јер зна да ви имате најбоље.“ „Али није моја, него манастирска!“ „А ви му пошљите од манастирске!“ „А шта ћемо с рачуном?“ „С рачуном је најлакше. Два пут два шестнајест, па чист рачун.“ „Ја неумѣм такав рачун правити.“ „А ви подајте отцу намѣстнику, њега су већ научили.“ „Жао ми је, ал ћеш се вратити са празном чутуром?“ „А ви ћете изгубити онај процес код новосадског магистрата.“ „Шта? Изгубити процес То би била штета за манастир.“ Архимандрит се стане мислити, он прорачуни у памети, шта је боље по манастир, или ша даде адвокату шљивовице или да изгуби парницу. Најпослѣ слегне с рамени и промумла  кроз бркове: „Добро је кадкад и таковом светцу запалити свѣћу.“ Онда зазвони, да му ђак дође. Док је ђак долазио, мѣрио је архимандрит чутуру очима. Учини му се повелика, па да се увѣри колико прима, запита писмоношу: „Колика је та чутура? „Сајтлик и по“, одговори овај, а чутура је ваљда и десет пута толико примала! „Ал си мајстор“ примѣти на ово архимандрит. „Та ту иде много више.“ „Неиде господине; вама се то само чини. Зар се ви у чутурама разумѣте То само ми прости људи знамо, који из чутуре пијемо; а ви велика господа пијете на пол сајтлика, па вам се све друге мѣре чини грдне велике.“ На то дође ђак. „Води овог човѣка у подрум, па му налиј“ ту чутуру шљивовице из оног бурета, знаш!“ Овде учини архимандрит руком знак, који је ђак разумѣвао. Ђак прими кључеве од подрума и оде с писмоношом у подрум. Кад дођу у подрум, нађу све у најбољем реду. Сва бурад запечаћена. И оно буре, из ког је ваљало дати шљивовицу, бијаше запечаћено. Писмоноша узме бургију и пробуши дно,  гдѣ је ово било најтање. Шљивовица шикне прамом, и ови напуне чутуру. Запти писмоноша рупу, па онда узме чутуру, и поднесе је под нос. „Хо, да лѣпа мириса, као босиљак. Није право, да се и ми мало ненапијемо.“ То рекне па онда дигне чутуру на напитницу и стане наздрављати. „У здравље нашега господина настојатеља ове свете обитељи. Да му бог да да ове године напуни све хамбарове и све подруме. Стока му се хиљадила, а коке му дукате носиле. У славу божју а у његово здравље.“ За тим принесе чутуру к устнама и напије се шљивовице. Међу тим се догодио интермецо. Архимандрит није имао вѣре у ђаку, него је за њим полагано и сам пошо, сиђе се у подрум и стане на последњем басамаку. Кад је онај наздрављао, чује ђак њеки шум на басамаци и баци очи тамо. У који пар онај чутуру принесе к устма, у тај пар опази ђак архимандрита. Мал’ га неудари капља. „Господин“, пришапне писмоноши, и стане се спремати да се врати из подрума. „Господин?“ одговори писмоноша лагано, „баш добро!“ На то дигне чутуру и почне другу здравицу: „У здравље господина архимандрита Хранислава. Да му бог да, да постигне на скоро како жељу своју, тако и жељу цѣлога народа, и да метне златну митру на главу, коју је заслужио ко ико!“ И опет принесе чутуру к устима. Архимандрит се побои, да јошт која здравица непослѣдује, и зато приступи ближе говорећи: „Доста је већ здравица, хајдете само на поље!“ И тако се сврши ова парада. Али ђак добије добру ексхортацију, да он има налоге настојатељеве строго изпуњавати; па кад му се каже, да наточи чутуру, онда да неда и на здравице, и тако даље. Овако је мислио епископ Хранислав о стварима, којих је ради о.Теофан долазио, да се тужи. Сѣдница се конзисторијална сврши. Епископ је био болешљив па зато није никога задржао на обѣд. Он и Варнава ручали су сами. Био је пост, и Варнава је јео пасуља. А епископу лѣчници нису дали да једе варива, него су му наредили мало пилета. Јео је што је морао; али није мого срдцу одолѣти, да неуздахне и нерекне: „Благо теби, Варнаво! Ти смѣш јести пасуља... а ја сиромах  морам да се патим са овим пилетом!“ Ово рекне, па на ново уздахне. Варнави би боље годило пиле него пасуљ: али шта ће. Он погледа смирено на епископа и стане га тѣшити: утѣшите се, Ваше Високопреосвјашченство! Поста има још доста, а вама ће скоро бити добро, па онда нећемо ништа друго кувати него један дан пасуља а други сочива! и онда ћете жељу изтѣрати!“ „Бог из тебе проговорио!“ рекне му на то владика, али не иронично, него у пуној истини. Како се ручак сврши, уђе момак и јави, да је дошо архимандрит Раковачки. „Баш добро“, одговори епископ. „Ја сам га и звао, да се с њим мало разговорим о тој саблазни у Ј...“ „Ту је намѣстник Ј...чки“, примѣти Варнава, „и моли, да га пустите пред себе.“ „Казао си ми јутрос“ одговори владика. „Кад дође, а ти га уведи.“ За тим устану од стола. Варнава цѣлива десницу св, владике и оде у свој стан у двору, а владика оде у своју собу, и прими архимандрита Раковачког. Мало за тим уведе Варнава о. Теофана. Овај метанише три пута и пољуби владику у руку, па одступи три корака у натраг и стане са спуштеним главом. Епископ је дознао тужбу администратора, и братије манастирске против намѣстника од архимандрита Раковачког, кои је баш тога ради у Н. Сад к администратору митрополије био и дошо. Зато с негодовањем проговори о. Теофану: „Оче намѣстниче, ти си зло урадио?“ „Јесам, Ваша екселенција!“ одговори О. Теофан смирено. „Ја нисам ваша екселенција; ја сам јошт само Ваше Високопреосвјашченство!“ „Ако нисте, а ви ћете бити“ одговори на то о. Теофан с најпунијим освѣдочењем, и онда настави: „па благо нама кад будете!“ Епископ Хранислав желио је јако да постане митрополитом, па му је свашта, било угодно, што је на то циљало. За то благо запита о. Теофана даље: „А шта је то било?“ „Ако допустите да Вам преповѣдим, ја ћу сушту истину казати.“ „Nemo inauditas convinci“ (нико нетрѣба, да се осуди док се непреслуша) одговори му владика. „Кажи, али по духовничкој дужности.“ (О. Теофан почне преповѣдати. Кад стане казивати како су куварицу злоставили... како су је хтѣли шибањем да каштигују... како су је по прњавору и селу у пол дана витлали... владика је све корак по корак од чуда и ужаса у натраг одступао, и напослѣдку се нашо већ код  врата друге собе. Преповѣдање намѣстниково мал није изтѣрало из собе владику, који је у оваковим стварма био осѣтљивији и од саме мимозе (најосѣтљивија биљка). Кад је о. Теофан ову епизоду свршио, проговори владика у највећем чуду: „Па шта ће рећи свѣт на то! Шта ће рећи Illustrissimus Bitto(администратор жупаније срѣмске)! Шта ће рећи Њ. Ексцеленција гроф Ревицки (канцелар мађ. канцеларије)! Калуђери... жена... манастир... шибе... оче архимандрите“, окренувши се к овоме, „љуља се црква... прѣти нам нова Гоморра! А они о том у тужби ништа и неспомињу?“ „Спомињу“, – одговори архимандрит звучним басом; „спомињу, јест, али дакако онако фино, јест, како је по њих добро!“ Владика није мого да се од чуда поврати. Више је пута опетовао, као сам са собом говорећи: „Калуђери... куварица... жена... шибе... Шта ће рећи Illustrissimus Bitto? Шта ће рећи Excellentissimus Reviczky?.. Па ја администратор... ја глава... С главе риба смрди... а capite piscis... Ја крив... ја крив... А ту конгрес...ту избор митрополита... Ал ће се радовати Рајачић (владика вршачки)... То је таман вода на његову воденицу... Живковић ће (темишварски владика) рећи: Ето ти Хранислава...  Хранислав је светац, а гле шта му раде калуђери... Хранислав је крив... Није Хранислав крив... крив је (Станковић) митрополит; умро ексцеленција Стратимировић... умрла дисциплина у богословији, у свештенству, у цркви, у манастирима... нема више архимандрита Крстића... нема игумна Иринеја... архимандрити само знаду упрегнути 4 коња па хајд у Руму, части се, онда у Митровицу, части се... зови сто гостију у манастир, части се... а игумни опашу двѣ педи широк црвен појас, па разкопчају горњу мантију, па хајд по прњавору, да га виде како је лѣп, као црвен петао! А калуђери... А bove majore discit arare minor (од старијег учи млађи), плету курјук и браду... лакиране штифле... шешир ко локвањ, да непоцрни... па лѣп попа, па цифраст попа... Ша онда да буде? русвај! Ко да је крив! Администратор Хранислав! Није крив Хранислав... Само нека буде, што би ваљало да буде, показао би њима Хранислав, да је у њему оживио други Стратимировић.“ „Па то није немогућно“ проговори архимандрит своим мирним озбиљним басом... Владици се слегне мало жуч на ову примѣтбу, и заћути. Ово употрѣби архимандрит и рекне о. Теофану, да говори даље. О. Теофан почне казивати, како се он мучи, да се добро манастирско сачува, а како администратор троши... харчи... разсипа. Он је то примѣрима разјашњавао... па је и послѣдњи бал описао, како је био... Може се мислити, да се чуварном владици кожа јежила и коса на глави од ужаса дизала. Он је више пута од чуда узвикнуо, руку о руку ударио... ћелепуш час пол с главе свинуо, час пол на главу метнуо. „Ми ћемо пропасти... пропашћемо, оче архимандрите... Док још неизумрѣте ви, који сте из школе Стратимиревићеве и Иринијеве, биће како тако: а послѣ ће бити... знате, шта ће бити? манастири ће падати под конкурс... калуђери неће имати хлѣба... Неће бити чаше вина у манастиру да се света служба служи... То ће бити, да, тако ће бити, па ћете видити. Крајње је врѣме, да се ти људи стегну... да се у запт узму... Ако то тако дуже потраје, знате л шта ће слѣдовати? Народ ће се дигнути, па ће та добра у своје руке узети, а разкошне настојатеље уклониће од управе манастирске, кад неуму да је руководе, а влада ће казати: имате право, кад нису за то, нека нешкоде сами својој цркви ни манастирима. А калуђери неће се смѣти ни појавити у народу да просе милостињу, него ће им људи  рећи: ви разсипате, а ми од уста да одкидамо, па да вам дајемо; ви недржите бдѣнија него пијанке; ви непостите него се гостите; ви непокривате манастире цигљом ни лимом него интабулацијама... па јошт ово... па и ово... идите па радите како знате. Наши стари подигли су вам велике куће, дали су вам велике грунтове... Но кад ви тако с њима поступате, ми ћемо нашу крајцару на што боље и племенитије употрѣбити. А како народ од калуђера руке своје дигне, неће нико у њихов ред ни ићи, па ћете видити, да ће доћи врѣме, да ће бити манастира али калуђера бити неће.“ „Али да непадне кривица на нас,“ продужи владика окренувши се к архимандриту... „да небудемо и ми криви томе разсулу, оче архимандрите, морамо чинити своју дужност. Ми морамо бити строги... праведни али строги. Зато ћете ви отићи тамо са консисторијалним бележником, па ћете цѣлу ствар изпитати, и што је нуждно наредити. Ја вам дајем пуну власт, да можете учинити ондѣ на мѣсту све што буде потрѣбно, па само да ме о свему извѣстите. Нека вам Варнава напише нуждно изаслање, а ја ћу га одмах подписати.“ „Како изволѣвате,“ одговори арлимандрит. „И ја судим, да морамо бити строги, јер ће сва дисциплина изтајати као восак на сунцу.  Јест... Него оче намѣстниче, нисте нам јошт ништа казали о правом предмету администраторове тужбе. Он јавља, да сте ви потегли на њега ножем, и да су се само бѣгством могли спасти од велике бѣде и несрѣће. Јест. Кажите како је то било!“ „Ето видите, докле то иде“, проговори владика у очајању, „Ми ћемо јошт дотлѣ дотѣрати, да ће бити и онога, што несмѣм ни да изречем.“ О. Теофан приклони главу, и смирено проговори: „Огрѣшио сам свети владико, и радо ћу пољубити свету десницу, која ме буде казнила. Али није тако било опасно, нити је на зло смѣрало.“ Сад приповѣди шта је и како је било с ножем. „Овако је било. Ево грѣшника, а ту је судија: ја ћу сваку пресуду са синовном покорности примити!“ Владика Хранислав био је пѣсник. Он се у своје млађе врѣме надтицао са Лукијаном Мушицким на двору митрополита Стратимировића: и колико је традиција до оно доба донела, ми смо год. 1830. јошт слушали, да су многи давали предност Храниславу. XXIII ода у I. књизи Мишицкових стихотворенија садржи одјек овог одношаја. У овој оди пита Мушицки: А ово је била Хранисављева најновија пѣсма митрополиту Стратимировићу год. 1816. списана. И доиста, које смо год пѣсме Хранисављеве пред очи добили, у свакој је дисао прави дух пѣснички. Владика дакле Хранислав био је доиста пѣсничка природа. Може се мислити, како се са овим ножем, који о. Теофан истина на обрану бијаше подигнуо у зрак, сложи читава поворка слика, грозних, црних и крвавих пред духовним оком пѣсника-владике. Он се стрѣсе од грозе и повиче: „На што калуђеру нож! Зар он неможе гризти зубма оно мало хлѣба, што понесе у шуму. Није него да му припашемо сабљу. И онако изгледа та сцена, као да су ту били пијани солдати, а не смирени изпостници. Нека само чује то Њ. Величанство, па да виш шта ће рећи! Шта ће рећи? Та то су солдати, тамо не могу владати владике, тамо трѣба дати генерала за заповѣдника. И то би било и право: калуђери са сабљама и пушкама, и владике са штурмхутом... то би лѣпо стојало... Оканте се ви ножева. Како једу Турци без ножева... па и без виљушака... како су се толики пустињици хранили без свих тих апарата? Али ту би трѣбала стега и гвоздена рука...  и може бити да ће јошт доћи врѣме, да ћемо и сами желити, да нам дођу на управу генерали и обрштари. Да виш како би се онда све у своје врѣме урадило... да виш како би рачуни изгледали. Али ако и недођу генерали и обрштари на управу, доћиће зацѣло капут, и онда ће вам бити по вољи, а сад се између себе кољете и износите своју наготу на видѣло. Нека вам буде. Ја само знам, да ћу ја чинити своју дужност. Строг изпит и праведан суд!“ „Ваша екселенција“, почне о. Теофан. Владика прсне: „Нисам ја екселенција... а ласкачи су најгори“... Сиромах о. Теофан протрне сав. Но поврати се и понизно проговори: „Нисам мислио ласкати. Реко сам Вам екселенција, што сам држао, да администратор митрополије свакако више стоји него редовни епископ. А најпослѣ ми то нѣкако иде у реч, може бити, што желим, да тако буде. Што се ствари тиче, ја ту немолим, да ме штеде и заклањају: нека ми буде како сам заслужио. Али само молим, да буде изтрага непристрана и суд праведан, а то мислим, да ми се неможе у грѣх уписати.“ „Ја ћу послати господина архимандрита Арсенија: против тога неможе нико никаква приговора учинити!“ „Боже сахрани“, примѣти о. Теофан, који  се у истину обрадује, што ће ствар у руке тога мужа доћи, кога су сви као разборита, страстима неподложна познавали. „Мени ништа неможе бити повољније, него да високопречестњејши господин архимандрит Арсеније на изтрагу дође. Он је строг, али и праведан: што он рекне, ја ћу примити, па ма ми се и главе тицало. Само јошт молим, да би ме заклонили од злостављања братије, док комисија недође. Јер они могу мене дотле и утаманити, а то неби било право. Ја молим, да би ми дали писмо на администратора манастирског, да ме недирају, док недође комисија.“ Владика се био међу тим мало, разхладио, и зато му одговори повољно. „Нека вам буде; наредите оче архимандрите, да намѣстник добије писмо, да га недирају, док ви неизиђете.“ О. Теофан метанише, пољуби владику у руку и оде са архимандритом у дворску канцеларију да прими писмо. За кратко врѣме буде све наређено, и сиромах намѣстник крене се сутра дан у манастир. Ми се нећемо више са епископом Храниславом састати, и зато ћемо јошт коју о њему да наведемо. Епископ Хранислав имао је извѣстно много дара и науке; али слѣди хисторичне нити  је у нашој књижевности, нити у наглој цркви оставио. Од године 1726. водио се бој између народа и клира о упливу онога у црквену управу. Повѣстнички моменат у овом чини инштрукција за будимске (XIV. пунктова) посланике на сабор од те године. Сабор београдски од 1730 знаменит је ради побѣде, коју је народ на њему задобио, пошто су ту пунктови будимске инштрукције били примљени. У тим се пунктовима искало: 1., да народ бира епископе; 2., да народ бира управу народних добара; 3., да се без сабора ништа не свршује ни у народним ни у црквеним стварма. Но побѣда ова од год. 1730. била је илузорна. Хијерархија је против ње радила. Влада јој је била на руци. Одтуда је слѣдовао жесток сукоб између хијерархије и народа, који је 1778. године на врхунац доспѣо, и у писму Србаља будимске епархије, писаном митрополиту србском, свој израз добио. Но превага хијерархије све је постајала већом, и будимским заступницима даје се улазак у сабор од год. 1790. само wenn sie recht artig sein warden, sonst warden sie hinausgeschmissen.  Ово нису праве рѣчи дотичног Erlass-a, али прави смисао. Године 1790. дође Стратимировић на прѣсто патријарха Арсенија III. Он учини примирије с народом. Управо наступивши велики догађаји у Европи баце наше мало гибање у запећак. Митрополит Стратимировић имао је доста од државника у себи. Он је држао ред у свештенству и калуђерству, да се неда повода тужбама, и да се неузбуди нова навала. Што је чинио против закључака саборских, чинио је тајно. Али је уједно морао држати под уздом и сваки напрѣдак и сваки намѣри му противни развитак духовни. Његова политика била је чисто конзервативна. Овим је духом дисао и епископ Хранислав, и ми смо тај дух опазили већ и у разговору са о. Теофаном. Митрополит Станковић био је већ либералнији: али је мало митрополисао. Па ипак се под њим појави гибање новога живота у свештенству и калуђерству. Они ударе на прѣчаге духовног развитка; ови на прѣчаге дисциплине. Ту се морала или стара политика по што по то одржати... на ово се чинио позваним епископ Хранислав; или се морао сасвим нов правац узети... овај је налазио презумтивног представника у епископу Рајачићу. Но нити је онај могао стари ред одржати, неимајући енержије довољно и снаге; нити је овај био успособљен, да нову еру својом иницијативом и својом снагом створи, неимајући довољне науке ни стварајућег духа. Прѣко епископа Хранислава пређе повѣстница муком. Он умре као епископ бачки, без слѣди: ни саме му пѣсме нису га штампом преживиле. Епископ Рајачић буде на скоро већином сабора позван, да прими управу црквену у своје руке. С њиме ћемо се састати, и онда ћемо можда коју и о њему проговорити. Од епископа Хранислава остала је у традицији нашој жива његова калафа. Калафа је она кутија од плеха, у којој се носе калуђерске камилавке, а и епископске круне. Епископ Хранислав носио је своју калафу увѣк уза се. Чинило се да стоји на њој написано: omnia mea mecum porto (све своје носим уза се). Говорило се, да му је та калафа била оно, што је садашњим банкијерима вертхајмова каса. Садржај те калафе остао је тајна за увѣк. За живота није ником допустио, да у њу завири; кад је умро, није било у њој ништа видити. Ко је био код њега кад је умирао? незнамо; како је садржаја калафе нестало? и то незнамо; можда ће будућност донети „тајне Хранислављеве калафе“. 5. Дворска комесија. О. Теофан није био „сазидан“ од примања код Његове Екселенције. Више је очекивао од свога говора. Смислио бијаше све лѣпо и красно: како ће екселенцију задобити, показујући му се највећим привржеником и поштоватељем његових великих заслуга; како ће ствар представити у свѣтлости, да сва ова падне на њега а противници да дођу у мрак и таму; како ће заузети старѣшину својим идејама, које је о задаћи калуђера и манастира имао: но све то паде у воду. Екселенција се бијаше разљутио уобште на поступање калуђера, па тако паде и он с њима у један кошар. „Кажем ја, да неће добро бити“, говорио је самом себи кад је из двора епископског изишо. „Како ме јутрос епископу непустише, већ  сам знао колико је куцнуло. Кад човѣк што почне, па му хоће да пође за руком, а оно се само од себе развија; а кад се што почне, па прекине, увѣк ће рогобатно да изпадне. То је сигуран знак, да неиде само собом: а што се силом надвезује и крпари, то неизпадне никада чисто и цѣло. Но што му драго: барем сам се осигурао од насртаја братије у манастиру до излазка комисије; а кад једаред господин архимандрит Арсеније дође у манастир, онда ако ме казне бићу зацѣло и крив.“ Сутра дан сѣдне на кола и оде у манастир. Администратор манастирски већ је имао глас, да је о. Теофан био код администратора митрополије, па је промислио за сваки случај, како да се влада. Нарочито је добио из двора у Карловци поруку, да ће на сваки начин доћи у комесији и протођакон, са овим је већ био и знао је, да му је пријатељ. О. Теофан, кад се од пута мало очисти и уреди, оде к настојатељу, и преда му писмо од администратора митрополије, у ком му се јавља, да ће до који дан доћи у манастир дворска комесија, а дотле да сѣде сви на миру, и намѣстника никако да недирају. Настојатељ је намрштен читао бурунтију. Кад је прочита, поцѣпа је на ситно комађе и трѣсне је о земљу. „Ја сам господар у манастиру, и нико други“, повиче на то из петних жила, и погледи на намѣстника закрвављеним очима. Док недође суд од честњејше конзисторије, дотлѣ ће стојати, што сам ја наредио. Ви ћете оче Теофане, одмах у вашу ћелију, па ћете бити у аришту, као што сте и били; али вам савѣтујем, да непокушавате више бѣгати, јер ћете зло проћи. Стража ће добити строгу заповѣст, да вас одма из пушке убије, како се макнете, да бѣжите. Научићу ја вас држати свете обѣте, које сте положили. Кад ја заповѣдим, ви морате слушати, слѣпо слушати, па било вам право или небило. Сад одлазите... па тубите, што вам рекох!“ О. Теофан није се надао оваковом дочеку. Међу тим и он је имао доста времена размислити, како му се ваља држати. Зато и сад одмах одговори: „ја сам шиљао више пута ђака к вама, да ме пустите преда се, да вас као млађи за опроштење молим, јер сам пронашо, да је то моја дужност. Ви ме нехтѣдосте примити. Ја тому нисам крив. Сад стојим пред вама, и хоћу ову прилику да употрѣбим, да вам то кажем, што сам вам онда казати хтѣо. Ја нисам послушао вашу прѣсуду: као калуђер погрѣшио сам. Моје је било послушати, па онда правду тражити. Ја сам нехотице нож на вас  диго; нисам, бог ми је свѣдок, ни на крај памети имао, да га против вас и братије употрѣбим, али сам вам њим загрозио. Ту сам погрѣшио. Кад дође прилика, да трѣба трпити или нападати, калуђер ваља оно да избере. Признајем дакле да сам погрѣшио и као калуђер и као млађи и у једном и у другом случају. Зато вас молим да ми опростите. Овим сам своју савѣст олакшао: а ви чините, како најбоље знате. Ја ћу ићи у моју ћелију, и сматраћу се ариштанцем; бѣгати нећу, тог се небојте. Да сам мислио бѣгати небих вам овамо ни долазио. Стражу можете ставити. Моја рѣч везаће ме више за моје ариште, него пушка вашег стражара. Стража може и заспати, а може се дати и подкупити: а моја рѣч остаје навѣк будна, нити се даје уклонити, док ме ви од ње неодрѣшите.“ То рекне, метанише, и приступи руци настојатељу, али му је овај недаде цѣливати. О. Теофан учини на то своје метаније, као да је рукоцѣлованије извршио — ни оде у своју ћелију. Настојатељ није разумѣо духовно разположење свога противника. Он помисли, да је то слѣдство, што су га у Н. Саду зло примили, и добије јошт више куражи. Стави једног шумара на врата од Теофанове ћелије, али га више ничим није узнемиривао. Приобшти и другој братији, што му је о. Теофан говорио, и ови су у пуној сигурности очекивали конзисторијалне изасланике. Непрође нѣколико дана, а ови дођу. Дође архимандрит Арсеније, као што је отац Теофан желио, али дође и протођакон Никанор, као што је друга страна очекивала. Комесија је дошла у вече. Господа чланови вечерали су и отишли спавати: о самој ствари није се рекло ни рѣчи. Само је архимандрит наредио да се сутра у јутру сва братија у манастиру нађу, и да нико на страну неодлази. Сутра у јутру дође администратор манастира к протођакону, да га зове на зајутрак. Том приликом метне на стол нѣшто у хартију замотано, и рекне понизно: „Ово су дијурне ваше, високопречестњејши господине!“ „Какве дијурне?“ разрогачи се на њега протођакон. Господин протођакон био је млад човѣк, од виших људи, степенитог раста. Очима је стрѣљао; а строј вилица показивао је особиту снагу те партије лица. Глас је имао јак: и обично је вико, кад је говорио. Држање тѣла имало је значај изазивања. Појава на сваки начин необична, снажна, импонујућа; к том морамо додати, да је у том  тѣлу становао дух јако даровит, воља безобзирна. И онда може сваки схватити, да је тај човѣк, ако је и млад био, могао крхати и ломити. Глас, којим је он изговорио оне рѣчи: „Какве дијурне?“ поглед, којим је администратора усрѣћио, и држање, које му је тѣло при том заузело, поразило је сиромака дијурнодавца. „Зар ти мислиш да сам ја просјак, па не могу дочекати?“ загрми протођакон на ново, и администратору осѣку се ноге. „Сахрани боже!“ почне он муцати. Протођакон му недаде изговорити, него се на ново осѣче: „Или ваљда мислиш, да ме подкупиш тим тричавим дијурнама!“ То рекне, па лупи руком по хартији, те ова одлети на под, и стани се под постељом. „Одлази од мене!“ дрекне за тим на настојатеља; „ја нећу ни да ко може помислити, да је која странка мене приватно информирала. Одлази: биће мѣста, гдѣ ћемо се састати.“ Настојатељ се стане обзирати за вратима, па онда обзирући се сад на врата сад на протођакона, једва се дочепа браве, те измакне на ходник. „Јао!“ рекне настојатељ ходећи у своју ћелију, сам себи. „Шта је то? Одкуд се надасмо, да ће нас сунце грѣјати, одтуда нас лед бије?“ Друга братија покуње се, као да их је ко ладном водом прелио, кад чују, како им је прошо настојатељ код господина протођакона. У девет сати позову настојатеља к архимандриту. Овај је сѣдио на канапету, пред којим се стол налазио; а са стране код стола сѣдио је протођакон, пред њим хартија, перо и мастијоница. Изтрага се дакле започне. Кад уђе настојатељ у собу и види ове припреме, прође га језа, и срдце му стане чудновато куцати. Архимандрит Арсеније почне мирним духом и тихим гласом говорити: „Оче администраторе! Дошле су против вас нѣке тужбе честњејшој конзисторији, које, ако се оправдају, неће служити ни вама ни обитељи на чест, и моћиће имати велике послѣдице. Јест. Честњејша конзисторија изаслала је мене и господина протођакона Никанора, да ствар изпитамо и успѣх нашег изслѣдованија, честњејшој конзисторији поднесемо. Јест. Ево нашег изасланија, које молим да се у записник уведе.“ Овим преда протођакону изправу, о којој бијаше говор. „А ви ћете сад на сва моја питања одговорити,  али по души, истину, како се то свештенику пристои.“ „Хоћу високопречестњејши господине!“ одговори настојатељ уситнив гласом. „Дакле,“ настави архимандрит, „чујте, да вам кажем шта на вас доносе. Ви сте ових месојеђа у честној овој обитељи држали нѣкакав бал са мирјани, и ту сте се сви поизопијали, и саблазн велику учинили. — Ви сте манастирску куварицу хтѣли да дате шибати, па сте је у пол дана кроз ваше калуђере и слуге по прњавору и селу гонити и тражити дали. — Ви сте отца намѣстника ове куће осудили на ариште, па кад он није хтѣо у ариште ићи, ви сте га у његовој ћелији заковали, и стражу му пред врата ставили. — Шта велите ви на све ово?“ „Истина је, високопречестњејши господине архимандрите,“ почне настојатељ бранећи се, „да сам ја ових месојеђа једно два три мирјанина на вечери имао, али су то људи поштени, који су често манастиру добру услугу учинили; истина је, да сам их том приликом чашом вина угостио, али то су људи имућни, који светом овом храму велике користи дају. Али, да смо се ми опили, да смо саблазни чинили: то није истина високопречестњејши господине+; то немојте ни помислити. Како бих ја,  који желим да данас сутра степеном игуманства будем одликован, тако што учинио? Ни за живу главу. То је клевета, пуста клевета. Призовите ове људе, који су ту били — ево им имена“ — ту преда настојатељ нѣки списак имена комесији — „изпитајте манастирске ђаке и слуге — ево им имена овдѣ — па ћете се увѣрити, да смо ми само тихо и то не у трапезарији него у једној собици на страни мало вечерали и чашу двѣ вина попили, па су се онда око девет сати сви људи својим кућама разишли. Оволико могу на свештеничку савѣст као истину признати... а друго је све клевета.“ „Што се пак тиче куварице, истина је, да сам је дао тражити по прњавору, али не да је дадем шибати, него да је предам суду, јер су ми били јавили, да је нѣке сребрне кашике и ножеве манастирске собом била понела. Ја несмѣм допустити, да се манастирско добро разноси; па сам зато тражио, да га тим путем сачувам. Истина, да су се послѣ ти ножеви и кашике нашле, али су се дѣца уплашила, да их нестане, па су ми брже боље рекли да их нема. Али, да су је натраг довели, неби јој ништа било, пошто би се показало, да су ствари ту.“ „А шта имате казати на тужбу о. Теофана?“ запита на ово архимандрит. „За отца Теофана истина је све, што сте казали. Али то је он заслужио. Он се противио прѣсуди, што му је збор братије донео, а послѣ је ножем на мене ударио, и да нисам утеко, ко зна шта би било. То ће сва братија посвѣдочити. И зато сам метнуо стражу пред његова врата, да ноћу на мене неудари, и да ме незакоље!“ „Јесте л’ све прибележили, господине протођаконе?“ запита на ово архимандрит. Протођакон одговори: „Јесам.“ „ Е сад би долазио ред на свѣдоке. Ми ћемо дакле позвати све људе, које сте ви овдѣ побележили. Само јесте л’ ви сигурни, да ће они све потврдити, што сте ви рекли....“ Настојатељ недочека да архимандрит доврши, него живо повиче: „О тога се небоим; они ће све потврдити, ја сам већ са свима наредио.“ „Букване!“ зачује се са стране протођакона кроз зубе и потмуло, али разговетно. Настојатељ небијаше разумѣо, него мислећи, да га протођакон што пита, окрене се њему и рекне: „Заповѣдајте пречестњејши господине?“ „Незаповѣдам ништа“, одговори протођакон, „него сам мислио од куда долази рѣч „букван“, па ми паде на памет, да се деривира од „букве“  а буква има у звателном „букво!“ Имате л’ ви у манастиру коју букву?“ „О имамо их доста“, одговори настојатељ; „овдѣ су скоро све саме букве, мало храстовине и имамо!“ Протођакон се неузмогне уздржати, да му на то неодговори са чујним „бе!“ Настојатељ се забезекне, шта је то, кад овај звук чује, који несадржаваше ни на који начин што за њега похвално; а архимандрит окрене лице на страну и насмѣши се мало. Затим продужи архимандрит свој говор. „ја сам вас питао, да ли сте сигурни, да ће именовани свѣдоци потврдити то што кажете, зато, да иначе људе нетрудимо, јест, јер је сад врѣме радње.“ „Потврдиће, све ће потврдити“, примѣти настојатељ и по други пут, незнајући смисао предишавшег интермеца, пак да покаже да је то свето писмо, што говори, дода: „И доћиће ови, те јошт како радо; они су данас сви код куће, и чекају само, да се позову. Доћиће, како неби дошли. Ја сам на то мислио, па сам о људма све утврдио.“ Протођакон опет нѣшто проговори кроз зубе; али то нечује нити архимандрит нити настојатељ. Него је морало бити што издашно, јер се при том јако намршти. Архимандрит у својој благости проговори: „Е видите оче администраторе. Из ваших рѣчи мого бих ја посумњати, да сте ви људе научили шта да говоре, јест. А кад би људи овамо дошли, морали би се запитати, да их није ко научио, шта ће да говоре, јест, и морали би се опоменути, да ће се можда на своје рѣчи морати заклѣти, јест. Па би могла велика неспретност изићи. Него ћемо одложити преслушавање људи на сутра, а дотлѣ ћемо видити, хоће ли бити потрѣбно, да се преслушавају. — Сад ми пошљите отца Митрофана и Амфилохија, а ви се нађите ту пред врати.“ Настојатељ оде. Архимандрит погледа на протођакона, па се насмѣши и проговори му: „А од кад се ви бавите са науком о шумским дрвима?“ Протођакон мало једовит, одговори: „Кад човѣк види буквана, одмах му мора и нехотице пасти на памет „буква“. Али сам већ прѣко ботанике прешо, и у зоологију ушо, јер оно, што ми се чинило да је буква, није дрво, него животиња, које је име у титулатури људској jus civitatis добило?“ На ове рѣчи уђу Митрофан и Амфилохије• Држаше се продрзљиво, али у лицу бијаху блѣди као крпа. Архимандрит их опомене, да му кажу истину, што их буде питао. „Хоћемо!“ одговоре обојица у један мах дрзко. „Ви знате, чим вас куварица манастирска бѣди? „Знамо“, рекне Амфилохије. „Одкуд би знали?“ примѣти Митрофан у исто врѣме. На то упру очи један у другога, питајући се, шта урадише и један другога корећи. „Ви знате, оче Амфилохије, а ви незнате, оче Митрофане“, проговори архимандрит сасвим мирно. Протођакон се окрене мало на страну, и промумла: „Овдѣ су све саме букве, нема ни једног храста!“ Архимандрит продужи: „Ко незна, оном морамо казати. Дакле чујте оче Митрофане“. На то узме тужбу и прочита им је. „Шта велите на то?“ „Није истина!“ викне Митрофан. „Све сама лаж!“ придода Амфилохије; већ се видило, да су се мало извѣштили. Сад нису у једаред говорили, него је један чекао, да чује, шта ће други најпрѣ рећи. „Гдѣ су јој свѣдоци?“ примѣти Амфилохије, мало обѣстно. „Неможе она то доказати!“ придода Митрофан сигурно. „Она вели да ће се заклети, да је било тако“, рекне архимандрит. „И ми ћемо се заклети, да није било тако!“ рекне Митрофан. „И то сто пута ћемо се заклети,“ дода Амфилохије. „То неиде. Ви се неможете припустити на заклетву“ поучавао их је архимандрит. „А како се може њој допустити да се закуне“ стане мудровати Митрофан. „Та ми смо свештеници, а она је тек само једна куварица, ваљда је наша прѣча него њена.“ „Видим ја већ, куд се овде иде!“ дода Амфилохије. „Њој се држи страна. Ми смо само прости калуђери, а прост калуђер није нико и ништа!“ „Добро, добро!“ примѣти на ово архимандрит мирно као и прѣ тога. „Све ће то доћи у записник, па ће честњејша конзисторија донети рѣшеније. Јест. А хоћете л’ се заклети на оно, што сте на о. Теофана казали? „Ја хоћу“, одговори брзо Амфилохије. „А шта смо казали?“ запита Митрофан, који бијаше заборавио, шта су против Теофана били у тужби навели. „То сте сами писали, те ваљда нетрѣба да  вам најпрѣ кажем!“ рекне на ово архимандрит, намргодивши се мало. „А ако хоћете, да поступам с вама са свим по закону, а оно ви, оче Митрофане останите овдѣ, а ви оче Амфилохије идите напоље, па ћу вас звати, кад будем готов са вашим другом.“ Она двоица стану се згледати. „Шта смо оно писали“, запита Митрофан тихо свога друга. „Наје слободно договарати се“ примѣти архимандрит и пресѣче им потајни разговор. „Чините као што сам реко; и док сте заједно, опомињем вас, да истину говорите, јер ћете се на рѣчи заклети, а тешко оном, ко се криво закуне, јест. Излазите оче Амфилохије!“ Зној пробије и Митрофана и Амфилохија, кад чуше о кривој заклетви. Митрофан помисли, боље је да неговорим ништа, него да се у лажи ухватим. Зато рекне брже боље, док му је ту друг, да и он то чује: „Ја незнам ништа од свега тога; па нећу ни да свѣдочим.“ „Незнам ни ја ништа“, похита отац Амфилохије, „нећу ни ја да свѣдочим.“ Архимандрит их погледи прекорљиво, и рекне им: „идите обоица на поље.“ Ови се стану клањати до земље, па гледећи из потаје, то на себе узајамно, то на архимандрита  и на протођакона, извуку се на ходник. „Хоћу л’ и то у записник увести?“ запита протођакон архимандрита, смѣјући се грохотом. „Шта то?“ запита га архимандрит. „Да је настојатељ за свѣдоке довео пред комисију две „кукавице.“ Архимандрит мало развуче устне, и проговори: „То можемо устмено казати, а гриота би било труда то написати. Јест.“ Архимандрит зазвони и уђе настојатељ. „Зовните отца намѣстника, па дођите и ви с њим.“ Овдѣ ће наши читатељи запитати: „Да збиља! А шта је са о. Теофаном? Је ли он јошт у аришту и под стражом?“ Није! Кад се администратор манастира увѣрио, да је о. Теофан сасвим миран и скроман, и да доиста онако мисли како је говорио, онда га опрости страже, и само наложи, да изван ограде манастирске никуда неизлази. О. Теофан захвали се администратору на овој олакшици, и држао се наредбе тврдо. Он је чуо, да је као јуче дворска комесија дошла, и надао се, да ће га тај дан преслушати. Али је држао, да ће на њега тек послѣ подне ред доћи, док се најпрѣ администратор,  братија, и њихови свѣдоци преслушају, а разумѣо је био, да се настојатељ за добре свѣдоке већ постарао. Тргне се дакле мало, кад јошт далеко прѣ подне ступи у ћелију му сам настојатељ, па га позове, да дође пред комесију. Одмах помисли у себи: ови ме тако брзо позивљу и сам администратор долази по мене... мора да им нестоје акције најбоље. Али се одмах прибере, на све приправан оде са настојатељем, који га пред комесију изведе. Ту су стојала обојица. Архимандрит прими их благо. Протођакон баци један од својих поражујућих погледа на намѣстника. Архимандрит поћути, па онда почне говорити: „Оче администраторе! Отац намѣстник тужио се на вас Њ. Високопреосвјашченству господину администратору митрополије, да сте га, неумѣстно судили, и без разлога осудили, те да сте га послѣ самовластно и насилно у његовој ћелији заковали и под наоружану стражу ставили; кажите сад, стоји ли то, и чим мислите, да можете то оправдати!“ Администратор се накашље, и поуздано одговори: „Истина је, високопречестњејши господине,  али је заслужио, и ја сам му по праву судио.“ „Шта је дакле урадио?“ На ово питање стане се настојатељ за одговором обзирати. Што му је прије било са овим чисто, то му сад нехтѣде ни на уста. И зато муцајући стане одговарати: „Он је... он је... он је“, овдѣ мало застане и заћути. „Но, шта је управо урадио?“ запита архимандрит упућујући га на што управо има да одговори. Настојатељ немогаше очевидно да нађе одговора, барем у тој форми не. Већ се почне и зноити од ревности, којом је одговор тражио; али му очевидно труд недолазаше до успѣха. Остави се дакле те форме, и почне другом. „Он није... он није“,... аја, и тим путем неиђаше. Зној га свега облије, и он стане марамом брисати лице и трти чело. „Немојте се са формом слога мучити“, примѣти му архимандрит мирно и пријатељски. „Кажите просто, шта је учинио... или ако какву заповѣст није изпунио, кажите, шта није учинио.“ Но то је био врат, што о. Теофан нити бијаше што учинио, што небијаше просто учинити, нити што неучинио, што му ваљадијаше чинити. И доиста био је настојатељ у правој неприлици. Најпослѣ нагне једним путем, мислећи, куд пукло да пукло. „Он је оставио отворена врата од своје ћелије, те је она неваљалица побѣгла из манастира, и морали смо је послѣ са онолико хуке буке по прњавору и селу тражити!“ Ова хука и бука и била је прави узрок, за што је настојатељ послѣ о. Теофана окривио. Архимандрит запита на ово: „А јесте л’ ви њему казали, да је из своје ћелије непусти?“ Ко се сѣћа, како је било, тај ће увидити, да је ово питање настојатеља морало нѣмим учинити. Он је ћутао, као да га водом залише. Архимандрит је чекао подуже на одговор, па кад је настојатељ све једнако ћутао, позове о. Теофана, да он одговори. О. Теофан одговори смѣрним гласом: „Није. Шта више, мени је г. администратор био заповѣдио, да је из моје ћелије пустим, да је немора силом напоље извлачити. Мени се учинило недостојним, да је ја силом из ћелије извучем, па зато сам оставио врата отворена, кад смо на ручак отишли. Настојатељ је ћутао. У тај час му бијаше пукло међу очима, и он увиди, да је суд његов био самовоља, пресуда  самовластност, а затвор право насиље, и он на сва питања недаваше друга одговора, него: „Ја сад управ ни сам незнам, шта смо онда мислили, и зашто смо тако радили: али онда нам се чинило да је сасвим у реду.“ „Прибележите, господине протођаконе, те рѣчи отца администратора,“ рекне напослѣдку архимандрит, и окрене се намѣстнику. „О. намѣстниче! Вас тужи отац администратор манастира, да сте изтргли нож, и да сте ударили бѣсно на њега, те би можда било свашта, да се није бѣгством уклонио. Кажите је ли тако?“ О. Теофан одговори мирно и смирено: „Није тако, високопречестњејши господине! Онако је како сам у тужби казао. Ја признајем, да нисам имао пута противити се извађању пресуде братског збора: пресуда је била донесена од самих тужитеља, дакле неумѣстна, то је истина; није имала темеља, дакле је била неправедна, и то је истина; али ја сам био калуђер, млађи... ја сам морао допустити да буде, што старији налаже, па после сам мого својим путем сатисфакцију тражити, ако ми је била воља. Ту сам сагрѣшио против старѣшинства. Ја сам се тога ради покајао, и молио сам отца администратора, да ми опрости. И нож сам потрго, и можда сам у оној фурији и реко коју непаметну: али  нити сам имао на крај памети, кога ножем ударити, нит сам на кога замахнуо. Но већ и само потрзање ножа није у реду, а особито, кад млађи стоји пред старијим. Признајем да сам и тим погрѣшио, и претрпићу сваку казан стрпѣљиво. Трѣбало би да калуђер никад неизгуби из очију, да је пре свега и над свиме калуђер... ја то с богом и чиним, и трудим се да том положају одговорим... али јошт крв у мени врије, још ми разум није са свим ојачао... па ето погрѣших. Но гледаћу, да никад више несметнем с ума, да је за калуђера најсјајнија одора чистота живота, да му је највеће богатство сиротиња, — да се највећма узвишује кад најбоље слуша. Ево и пред вама молим старѣшину да ми опрости: а честњејша конзисторија што нађе за право одредити, ја ћу је синовно послушати.“ Држање о. Теофана, и израз лица му при овом одговору показивали су, да му долази из дубљине срца и душе, и да му је то право чисто увѣрење. Архимандрит га је слушао с пуним задовољством. Протођакон је код најидеалистичнијих мѣста најпре устне на лаки осмѣх развуко, па онда овима, на једној страни онај познати кут направио. Настојатељ очевидно није ни схватио прави садржај рѣчи свога противника. Зато кад га архимандрит запита, шта има примѣтити на правдање о. Теофана, слеже рамени, и немирним гласом промуца: „Казаће свѣдоци, отац Митрофан и отац Амфилохије, како је било. Њима се може највише вѣровати.“ О.Митрофан и о. Амфилохије неће о том ништа да знаду, ни да свѣдоче,“ примѣти на ово архимандрит настојатељу. „Неће!“ рекне овај, тргнувши се. „Како то? Та они су мени тврдо казали, да хоће!“ „Ми смо њих час пре позвали, да кажу, је ли истина, што сте ви на оца Теофана донели, а они одрекоше свѣдочбу начином кои пуну сумњу рађа да није онако било. Оче аминистраторе... добро се промислите, шта ћете да радите. Ако ви остајете при вашем наводу у тужби, ми ћемо морати ствар криминалном суду предати... ви ћете се морати заклети... пак ако свѣдоци потврде вам рѣчи, онда ће отац Теофан страдати, ако свѣдоци вас оставе, онда ћете ви доћи у неприлику ради криве заклетве. Сад је час да кажете, при чему остајете. Изволите се извѣстно изразити.“ На настојатељу видило се да га нѣшто гуши. Онај фатални зној удари му опет на образ, видило се јасно, у чему је ствар. Погледао је и на протођакона; овај је намрштено гледао артију пред собом. Архимандрит је очекивао мирно одговор; на лицу његовом није било примѣтити ни сѣнке жеље какове, да јој одговор чује повољан. Као лик од мермера сѣдио је, остављајући изтраженику да сам судбу своју рѣши. О. Теофан чуо је, што га очекива ако одговор настојатељев изпадне противан њему. Али је он био спремљен за све послѣдице и истине и лажи, па је чекао мирно да чује, шта ће онај да рекне. Настојатељ најпослѣ премучи муку, и проговори: „Е кад је о. Теофан признао сам, да је погрѣшио, нећу ни ја даље ствар тѣрати. Нека, буде како он казује.“ О. Теофан окрене се настојатељу говорећи: „Господине администраторе, немојте тако. Ја нисам оно говорио, да вас или кога другога побудим, да ме зажалите. Ја сам оно казао, што држим да морам по дужности онако мислити и говорити. А ви кажите слободно, што год против мене знате. Ја се небојим ничега. Ако ваља да истина побѣду одржи, ја сам сигуран, да ћу изићи свѣтао из те тужбе. А ако може човѣк и невин да пострада... нека буде и то. Невино је страдао и сам учитељ и спаситељ, и ми нисмо бољи од њега. Ја сам увѣрен, да је невино  страдање узвишење. Ја сам вас молио да ми опростите, што сам вам згрѣшио; ја праштам вама све, ради чега бих могао на вас зажалити. А што се саме ствари тиче, ту вас молим, да ништа непрећутите, што можете пред неумитним судијом заступати! И ово су моје послѣдње рѣчи. Ја више неговорим ништа. Нека говоре тужитељи, свѣдоци и закон... ја сам казао све што сам казати имао.“ Ове рѣчи побуде у протођакону већу позорност; он је као и нехотице главу к говорнику окренуо, и озбиљно га слушао. А кад овај сврши, онда опет као нехотице падне му поглед на настојатеља, али се брзо од њега одврати и помркне, знамење, да му та појава небијаше угодна. Архимандрит погледи на настојатеља питајућим погледом. Овај је био прост човѣк, али чистога разума, и узвишеност мисли о. Теофана ипак га потрѣсе. Он се нађе са свим пораженим на пољу, на које бијаше ступио. А узвишене мисли имају то у себи, да и у другим сродне мисли пробуђују. Под тим утиском рекне настојатељ нѣким начином узвишено: „Е па кад он мени прашта, праштам и ја њему... и нека буде тим наша ствар свршена.“ „ Е за данас је доста,“ рекне на ово архимандрит, и закључи изпитну сѣдницу. Калуђери изиђу напоље, а архимандрит и протођакон устану од стола. Архимандрит оде мало к прозору, погледи кроз њега на поље, па се онда окрене к протођакону и проговори му: „Баш се мислим, да ли да позовемо за сутра администраторове свѣдоке, да их преслушамо?“ „Нашто свѣдоци,“ рекне протођакон осорно. „Зар ћемо тако далеко ићи, да настојатељ манастира мора за сваки корак свѣдоке тражити. Настојатељ је господар у својој кући. За њега је и онако сав други свѣт затворен: зар ћемо му и саму кућу да затворимо, у којој мора вѣк свој да проведе? И настојатељ је човѣк, и мора му се допустити, да буде човѣк, и дати мѣсто, на ком може бити човѣк. Или ваљда да само од њега иштемо да несмѣ бити човѣк? То би било протуприродно, дакле и немогућно и недозвољено. Да од мене зависи, ја бих томе о. Теофану показао, што је настојатељ а што је подчињени калуђер! Настојатељ је господар а калуђери су само његове руке. Што он заповѣди, то они морају извршити, па ћуткац!“ „Добро, добро,“ одговори на ово архимандрит. „Настојатељ је човѣк као и други људи; и манастир је она кућа, у којој му ваља бити  могућно, да буде човѣк: али он несмѣ никада заборавити, да има ствари, које су том манастирском човѣку забрањене, које чином, што га је сам по својој вољи на себе узео, које тим, што је манастир народно добро, а не његово приватно. Он дакле мора с једне стране сваку саблазан избѣгавати, па и у самој својој ћелији, а с друге несмѣ манастирско добро разсипати, јер није његово.“ Протођакон се мало разжести овим примѣтбама архимандритовим, и проговори жешће: „Његова је ћелија његова курија. Ко се ту налази; то се нетиче никога. Је ли ту младо, старо, мушко, женско... шта се то кога тиче; да ли он ту пише или чита, пѣва или плаче, пуши или пије... то се никога нетиче... Иначе би се звало осудити човѣка да никад и нигдѣ несмѣ бити човѣк, осудити га, да одложи нарав човѣчију, а то је не само искати, што је немогућно, него управо убити га!... А што се тиче имања манастирског, то није народно, него калуђерско, и управо настојатељево. Земље и зграде то су основатељеве; а уживање спада на калуђере или на онога, кога дотична власт постави, да води бригу и о имању и о калуђерима. То је сасвим погрѣшна мисао, да су та добра, добра народна; ако калуђери то признаду, онда ће кад тад доћи мајстори, који ће из тога чудновате конзеквенције  изводити. Зато нетрѣба никад другом коме допустити да се у те послове умѣша. У место тога, вичемо ми сами: ово су народне куће... ово су народна добра... калуђери су се одрекли свакога имања... сваког мирског уживања... и шта ти ја знам. А то све није ништа друго, него претѣрано смиреније, а ако хоћете и, мало мајсторије, да се ко бајаги тим народ побуди, да што више манастирима прилаже. Али ће то неумѣстно смиреније завити калуђере у пртену врѣћу... а народ више потроши својим чашћењем но манастири него што приврѣди својим приложним крајцарама. Оне празне формуле узеће народ најпослѣ за истину, те ће обиста потражити, да он манастирска добра у своју управу узме, па ће онда калуђери изгледати и комад хлѣба из његове руке. „Мени се чини“, примѣти на то архимандрит, „да ви далеко идете. Има ствари, у којима други човѣк може бити човѣком, али калуђер се обѣтом обвезао, да те човѣчанске слабости избѣгава. Као поштен човѣк мора дакле или обѣт свој држати, или из калуђерства изступити. Пак онда неиште ни свѣт, да калуђер буде анђео, али то може искати, да si non caste, adminus caute — да очи свѣтске невиде. Ако ми ту вашу теорију уважимо, онда ће настојатељ моћи не само имати пријатељице,  него је у свом манастиру, својој курији држати, млађим заповѣдити, да је као госпођу сматрају, да је игуманицом и т. д. титулирају, и да њена дѣца по манастиру трче, и њега јавно отцем зову! А то несмѣ бити, јер је калуђерском суставу противно. Има свуда свашта, али што није у реду, шкодило је увѣк онима највише, који су против реда што чинили. А најмање смѣ то виша власт игноровати, или повлађивати. Она може много штошта незнати, што други свог незна, али како други совѣт што дозна, она мора то већ и уклонити. На примѣр: ко ће одобрити, да се настојатељ опија? Неваља то ни кад чини тајно у својој ћелији прекривен од свакога ока. Али ако он то чини пред другим свѣтом, па ма то били и сами његови присни пријатељи, е онда се то несмѣ трпити. Онда ће такови настојатељ и на страни, у друштву, то исто учинити, па ћемо га онда видити, како клима на коли, како губи шешире, како пада на улици и т. д. и т. д. Ту мора строг надзор бити, иначе одосмо у глиб, који дна нема. Јест. А што се тиче чашћења по манастири, ту су калуђери криви. Ко сету части! Народ? Зацѣло не; него пријатељи настојатељеви; господа солгабирови, јурасори, ассесори, фишкали и шта ти ја знам. Али ти сви долазе звани. А приходници, који дођу да манастир  виде, спавају више пута на коли него у ћелији, и једу из торбе, што су понели. Јест. Ја немам ништа против тога, да се познати и пријатељ и онај, о којим манастир у одношају стоји, прими, и дочека: без тога неможе бити, а и неваља да буде. Али неможе се одобрити, кад се сазове друштво од 20—40 лица, и мушких и женских, па онда удри у весеље, у многаја љета, у всја тјашкаја. Ту се онда излѣгу и други разговори, и друге пѣсме, па се онда окрене и на валцовање и на галопаду и шта ти ја знам. Е, ако тако пођемо, онда ћемо формалне балове у манастирима доживити, те ће бити ту и банде. Јест. Е, манастири нити су за то ту ни на то, и по том се мора тѣрати у ред, ко из тога изиђе. А што велите за мѣшање других особа у манастирске ствари, тога је било од увѣк: увѣк је власт у фундације завиривала, и о њима разпитивала и наредбе доносила. А у те власти спада и наш нар. сабор. Ви велите, да ће народ најпослѣ манастирска добра као своја поискати, и управу у своје руке узети... то неће бити, јер је већ било. Јест.“ На то приступи к свом ковчегу, који бијаше са собом донео, и извади из њега нѣке хартије. С њима приступи протођакону, нађе једно место и покаже му га. „Видите шта се на сабору од год. 1790 закључује и цару подноси: „„Народ се за издржавање калуђера побринуо, да би се у миру и тишини са изображењем свога духа бавили, и примѣр нравствености били. Корист цркве и дужност народа изискују, да се монаси, који су од свога опредѣљења сасвим одступили, и само се са економијом и другим њиховом чину неприличним дѣлом баве, к њиховој правој цѣли опет поврате, да се њима принадлежећа добра јавном народном управљању вруче, и њихов ужитак подпуно обезбѣди, а сувишак да се у обшти фонд ради заведенија школског изображења, које је за манастирски живот сасвим нуждно, узме.““ „Услѣд овога назора искао је сабор да владике и манастири сами одреде ону своту, којом ће годишње на учевна заведенија, семинарију, и апелаторијалну конзисторију притицати, и сви су се за себе и своје прејемнике пред цѣлом народном скупштином торжествено обвезали одређене од њих своте све дотлѣ приносити, док им приход бар онакав остане, какав је онда био.“ Протођакон узме хартије и стане их сам прегледати. Архимандрит узме други лист и проговори: „Ово су ти годишњи приходи, који су онда завѣштани: „А ево вам манастири на колико су се обвезали годишње давати: „А, шта велите на ово? Него да вам кажем јошт и то, да је ову обвезу и цар потврдио с тим, да арадски епископ неплаћа годишње 500 Ф. него само 200 Ф. и да плаћања ова почињу одмах. Ово је ствар од великог замашаја, је ли?“ „Па сад пустите, да се по манастири разкошни живот води, да се свѣт од калуђера одбија, да харчење манастирског добра у очи пада... Неће бити чудо да се појаве гласови, да се калуђери ваља к првој својој цѣли да поврате,  и њина добра јавном народном управљању предаду. Јест.“ „Мени би врло мило било, да се свѣдоцима покаже, да она пијанка у овом манастиру није истина, и зато ћу сутра именоване од настојатеља свѣдоке преслушати.“ На то дође настојатељ и позове господу у трапезарију на обѣд. „Смѣм ли молити, да ми дате ове папире, да их мало прегледим,“ запита протођакон архимандрита. „С драге воље,“ одговори овај, „док смо овдѣ нека буду код вас. Али послѣ ћу их опет молити, јер их је рѣдко наћи. Ваљда их дакле сам ја имадем.“ С тим пођу на ручак. Послѣ ручка сѣдне протођакон да напише записник преполдневне сѣднице, а архимандрит зовне к себи манастирског ђака Јосифа, и заповѣди му, да му нѣке сведоке за сутра у јутру у 9 сати у манастир нареди. Сутра дан у уречено врѣме, сѣдне комесија, за посао, и први свѣдок буде у собу позван. На питање како се зове, одговори свѣдок: „ја се зовем Крста Муцало.“ „Али ваљда имаш и друго какво презиме?“ запита га архимандрит. „Кажи нам и то.“ „Управо наша вамилија зове се Крстоношић,  али нас људи зову Муцало, па рѣдко ко и зна за оно друго име.“ „Е, Крстоношићу, би л’ ти знао, зашто си овамо позван?“ проговори на то архимандрит. „Како небих знао; нисам ја тако прост, да незнам шта радим. Нама је господин (администратор манастирски) казао, да ћете нас позвати, па да ћете нас питати, какав је оно био бал у манастиру ових месојеђа? „„Добро дакле,“ настави архимандрит, „а ви ћете нам о том балу приповѣдити, што знате.“ „Хоћемо, високопречестњејши господине; зашто неби.“ „Али ми најпрѣ  кажите, да вас није ко научио, како да говорите?“ запита архимандрит. „Није; ко ће нас научити. Господин нам је само реко, да смо мало били весели. Па тако је и било.“ „Па до које сте доба били заједно“ Кад сте се разишли?“ „Е ко ће то знати, ми немамо сатова. Та било је, да рекнем... није било једнако... једни су отишли око поноћи кући, а други су боме и преноћили у манастиру. Знате како је ко мого. Кога су ноге послужиле, тај је отишо; а кога ноге изневѣрише, тај је одспавао у манастиру. Људи смо, свакојаке нарави, па неподносимо једнако чашу вина. Један попије чашу  двѣ, па је готов; а други може боме добро да повуче, па му се и непознаје.“ „А је л’ било и такових, који не могу много да поднесу?“ „Било их је боме и под асталом,“ одговори свѣдок мало смѣшећи се. „А има и лакомих људи, па кад добију мукте да се напију, а они незнаду, шта је доста. А господин није ципија; и кад части, части поштено; он негледи у чашу никоме, нити броји стакла у којима се вино доноси. А ја! он није тај човѣк. А друго, частимо и ми њега код наших кућа, па неби било ни лѣпо да нам неврати зајам!“ „А долазили он к вама на вино?“ „Долази, да како. Није вам то поносит господин; то је добра душа скроз и скроз. Дође он к нама и у кућу, и у подрум, па и у ракиџијницу... како се кад деси. Недиже тај нос у звѣзде; њему је паор човѣк као и други господар.. он с нама и једе и пије, па се гдѣкоји пут догоди боме, да се мало и развесели: али онда ми њему недамо на поље, да га свѣт види, него га смѣстимо у кревет, па се изпава, лѣпо изтрезни, па онда одлази свѣтао од нас. Нити он прави разлику између куће и куће. Како данас код мене, тако други дан код мог сусѣда, а послѣ опет редом код других, па га сви примамо једнако. Е па онда мора и он нас  који пут послужити. И то је тај бал, што су га описали као да је сам антикрист ту био.“ „Али кажу, да је и господин администратор био веселији него што би га ишло!“ „Е, веселији! Сѣдио као и ми други, јео, пио као и ми други: само се у том од нас разликовао, што смо ми који под астал, а који на ходнику на нос, а њега су ђаци у његовој столици однели у ћелију.“ „А зашто су га однели? Зашто није сам отишо? “ „Е, господин је, па му може бити: и ја да имам кога да ме носи, небих никад ишо сам, кад ми мало вино удари у ноге: али шта ћу, нити имам кога да ме носи, ни згоде, на којој да ме носе, па онда „хајд на еро браца Перо!“ те штулецни час на десно час на лѣво, а кадкад метаниши те цѣливај земљу! Наје ту било саблазни, високопречестњејши господине; пили смо, напили смо се: нит нас је ко страни видио ни чуо.“ „Ви дакле уважавате господина администратора?“ „Та уважавамо га! како га неби уважавали. Добар је као комад хлѣба, а радо помаже сваком. Идите само мало у прњавор, па ћете видити, колико се кућа у ово врѣме подигнуло, од кад је он настојатељ. Ми мушки знате, не  послужујемо у манастиру толико, колико наше женскиње. Оне су праље, у баштама раде, оне купе шљиве: е па која се мало боље пашти, тој помаже, да оправи и углади кућу, другима опет даде или лѣпе мараме, или ципеле и црвене чарапе или шарене кецеље.“ Протођакон се на ово намршти и проговори архимандриту: „Ако ја морам све написати, што овај говори, ја нећу бити никад готов с протоколом.“ На то се окрене свѣдоку, и рекне му мало попрѣче: „Говори што се тиче ствари, и неразтежи ко Наста ташке.“ „Е, господине,“ одговори сведок, „а зашто неби за човѣком добро реко? У садашње врѣме рѣдко се нађе ко да за другим добру рекне. Мушку нам је опет дѣцу учио о. Теофан у манастирској школи читати, писати и рачунати и појати. Он је оштар, незна за шалу; ту има посла и шибица. Али га дѣца ипак волу, јер очевидно напрѣдују. Па да видите како се дѣца свијају око ове свете куће.“ „Е добро Крстоношићу,“ проговори на то архимандрит. „Сад сѣди тамо на ону столицу, ал повичи најпре на врата да уђе Митар Опарушић.“ „Опарушић?“ запита Крста мислећи се, ко би то био. „Аха, то ће бити Бошња!“ Оде дакле  на врата, повиче Митра Бошњу, да уђе у собу, и сѣдне острагу код зида на столицу. Архимандрит позове новога свѣдока, да каже шта зна о балу што су га у манастиру држали. „Ето нека каже Муцало,“ проговори свѣдок, и окрене се Крсти. „Крста је казао, што је знао; а сад ваља да кажеш ти!“ поучи га архимандрит. „Е па кад је казао, све је тако.. је л’ Крста?“ рекне на ово свѣдок и окрене се прво преслушаном. „Но ваља, да и ти све по реду кажеш!.. Крста је казо, како је било, а сад кажи и ти, па ћемо пре свршити.“ „Па кад је он казао, како је било, казаћу и ја. Ми смо у манастиру вечерали, па смо пили и веселили се до зоре.“ „А како сте се држали?“ „Било нас је свакојаких. Та ваљда вам је Крста казао. Је л’ Крсто!“ „Говори само ти, што се питаш.“ „Е па било нас је свакојаких. Једни су попадали код астала; други су се одкотурали до штала; а ја сам допетљао нѣкако до куће, али сам боме био и у снѣгу.“ „То сте ви здраво, пили!“ „Хе, пило се то, високопречестњејши господине, онако својски. Господин није ципија,  а вино је добро... друштво је пак било удесно, па онда се ради. Је л’ тако Крсто?“ запита првог свѣдока к њему окренушви се. „Остави Крсту на миру. Ми сад хоћемо да чујемо шта ти знаш.“ „Али ако он рекне другчије а ја другчије, па се ухватимо у лажи?“ примѣти свѣдок нѣкако немирно. „А ти говори истину, па се нећеш ухватити у лажи.“ „Та право кажете, тако ће бити и најбоље.“ „Кажу, да је и господин био мало веселији него што трѣба. Шта ти велиш?“ „Е па кад други кажу, што ја да тајим?“ одговори свѣдок, на ком се видило, да му је одлануло, кад је одлучио истину говорити. „Сви смо ми били једнаки.... један ко други... као права браћа. Само што је господин вѣштији, па се дао однети раније, док и њега винковић несвали са столице као друге госте.“ „Ту је дакле било саблазни? “... „Какве саблазни?.. Нико се ту није саблазнио. Није то нама било ништа ново... то се у нас врло често догађа, само данас у манастиру, а други пут опет у ракиџијници код Крсте Муцала, или у подруму код Милоша Нерадница, или о свечари код мене, и тако код других.“ „Ал ту нема господина међу вама?“ „Како га неби било. Та он управо све нас и држи у друштву. Што вам је то добар господин, нема му пара у друштву: што тај зна лѣпо наздрављати, одздрављати и поздрављати... па кад он запои многа лѣта или другу какву стихиру... таквог настојатеља нема више у Фрушкој Гори. Високопречестњејши господине, гледајте да што пре опаше појас игумански, баш га је заслужио.“ „Добро, добро Митре... сад си доста казао, иди зовни Ацка Нерадница, па сѣди онда тамо код Крсте.“ Дође и трећи свѣдок. Преслушају се и остали, што их бијаше навео настојатељ, и сви приповѣде онако, као и она два прва. Сви су настојатеља хвалили... али незнамо је ли му било по вољи оно, што су о балу казали. Тужба је ту била подпуно посвѣдочена. Трећи дан у јутру кад буде готов записник, сазове архимандрит све калуђере и настојатеља и почне им говорити: „Честни отци. Изтрага је свршена, јест, али на жалост тако, како нисам желио. Против вас оче администраторе све је доказано. Оче Теофане, ви сте и сами признали ваше дѣло, да сте нож дигнули, кад су вас у ариште тѣрали. Против вас оче Митрофане и оче Амфилохије  нема свѣдока, јер нико није тамо био; али тужба куварице баца на вас велику сумњу, да сте се владали на сву мѣру хрђаво. Јест. Све је на жалост, како се пријавило, и може се узети, да је тако. По даној мени власти мого бих ја свима вама сад судити, како за право налазим; али ја нећу чинити без честњејше конзисторије ништа, да нерекнете да вам није ваш редовни судија судио. Јест. Онда се нећете моћи потужити ни на што. Сад ће вам господин протођакон прочитати записнике, да чујете, шта су свѣдоци изказали, и да видите, да је онако уведено како је сваки говорио и како је било. Али вам кажем, да сте љуто забраздили, и да ћете зло проћи, ако на том путу останете. Ви убијате углед калуђерству, ви ружите манастире, ви одбијате народ од ових светих задужбина... ви ћете и сами себе убити, ако тако и на даље останете. Што ви сад грѣшите, можда ће невини ваши прејемници одкијавати: и онда ће њихова клетва пасти на ваше гробове и душе. Јест. Опомињем вас, да се св. канона држите, да своју дужност свето изпуњавате, да своје обѣте строго држите, да се чувате од грѣха и саблазни.“ На то се окрене отцу Теофану и рекне му блаже: „Ви сте се оче Теофане боље владали овом приликом него ваша братија: ви сте  признали, гдѣ сте погрѣшили, ви сте показали, да тежите за оним узором, за којим сваки калуђер ваља да тежи. Останите на том путу, напрѣдујте на њему; нећете се покајати. Будите прави, будите честит калуђер.“ О. Теофан проговори на то: „Смѣм ли шта рећи, високопречестњејши господине!“ „Изволите!“ „Ја знам, да ће боље бити, ако се ми разстанемо. И да се ником неучини неправда, ја мислим да одпустите мене из ове обитељи.“ На другима видило се, да су то једва дочекали. „И то је похвално од вас, оче Теофане,“ одговори му архимандрит, „да ви хоћете да одлазите из манастира, ком сте својим трудом толико добро учинили; ви ћете добити писмо јошт данас, па идите у манастир III.. Будите и тамо тако привржен добру свете обитељи; будите примѣран свештеник: само се чувајте наглости и страсти, да сам себе неокаљате.“ На то буду записници прочитани и подписани. Кад се ово све уреди, преда протођакон оне папире, које бијаше добио од архимандрита, овоме натраг и рекне: „Али ово није ушло у живот, нема дакле никакове крѣпости.“ „Илиричка канцеларија престала је на скоро  за тим. Цар Леополд умро је набрзо послѣ резоцуција своих. Сабора није било кроз 50 скоро година. Јест. Митрополит Стратимировић био је вѣшт дипломат; и тако је остало то у архиви, а у живот није ступило. Али тако је било... а што је било, то је сѣме, које можда није изтрулило. Јест.“  5. Мало рачуна. Консисторијална комесија свршила је свој изпит и кренула се натраг у Карловце. Архимандрит Арсеније није хтѣо употрѣбити своје пуномоћи, да на лицу мѣста учини наредбе, које му се учине основанима. Он је био човѣк добра срца, па није имао воље икоме што на жао да учини. Закључи дакле све поднети честњејшој конзисторији, па нека она наређује, како јој буде воља. А можда је и морао тако чинити, јер правог екселенције није било, избор митрополита, имао се за кратко врѣме обавити: па се није могло знати, какав ће вѣтар из нове дупље духнути. Sede archiepiskopali vacante nulla fiat innovatio (док је прѣстол архијепископски удов, нека се ништа ново неуводи) гласила је наредба црквена, па је и строго црквени архимандрит Арсеније сигурно помислио, нека остане све за то кратко врѣме  јоште по старом. Противници му, а који калуђер нема противника? могли су изтѣрати, и да је св. каноне поврѣдио, да је њима што противно учинио, па ето му тешке главобоље. Па тако је и ова комесија прошла као и све скоро друге против настојатеља манастирских предузимане: остало је по старом, а решења нема ни до данашњег дана. Но ова је комесија ипак заљуљала таласе на двѣ стране, и то: у мислима архимандрита Арсенија, да се status quo у манастирској управи одржати неда. У току ове повѣсти видићемо и практичне послѣдице овога; друге у мислима о. Теофана, да у интересу манастирског нижег клира нележи, да се настојатељима одржи неограничена управа у имању манастирском и у располагању са простим калуђерима. И овај је зрак бацио свѣтлост у будућност, и ми ћемо га мало ниже јасно разпознати. Сутра дан су манастирске каруце лагано спѣшиле Карловцима, а на њима су се чланови комесије враћали кући, носећи доста написаних табака, да архиву митрополитску умноже, у коју је приступ био у оно врѣме отворен само митрополитском секретару, и дворским мишевима. Незнамо казати, јесу ли толико штете господа мишеви тој архиви нанели, али знамо, да  су митрополитски секретари из те архиве врло мало користи нашој повѣстници набавили. Чланови комесије возили су се подуже ћутећи. Архимандрит није био већ по својој нарави разговаран човѣк; а на протођакону видило се, да га нѣке живље мисле забављају. Напослѣдку проговори ипак протођакон први, истина више за себе, али ипак да га је супутник чуо: „То је доиста знаменито!“ Архимандрит погледи и на десно на лѣво, и кад неспази ништа, што би му особито у очи упадало, запита: „Шта је знаменито?“ Протођакон одговори: „Садржај оних саборских списа од године 1790, што сте ми их приобштили, неиду ми из главе, па сам и сада баш о њима мислио.“ „Тамо има више знаменитих ствари,“ примѣти архимандрит, „немогу знати дакле на што управо мислите.“ „На што? На оно што се нас калуђера понајближе тиче,“ одговори протођакон. „На оно, што су се владике и манастири сваке године на народне потрѣбе давати обвезали. С једне стране ствар је заиста користна и благотворна, с друге пак стране баца како на владике тако и на манастирце не баш најугоднију сѣнку: а напослѣдку има то питање једну  страну, која може живима пресѣсти, што умрли нису своју дужност учинили. Ја сам сигуран, да тога јуристе нема, који би из оне обвезе извео за народ право, да потражи обвезане своте cum sua causa (са припадцима) кроз цѣло врѣме од год. 1790. па до данас; али са моралног гледишта могла би ова ствар у рукама калуђерских и манастирских противника, служити за оштро оружије у борби, ако би се ова разгорѣла?“ „Имате пуно право,“ проговори на то архимандрит. „Нема сумње да та ствар има знаменитих страна. Ја сам о тој ствари разбирао, мислио и рачунао, па ћу вам баш нѣшто овом приликом и да приобштим.“ На ово извади архимандрит из своје путне торбе један омут хартије, стане је превртати, пак онда извуче један свезчић мањи у већу хартију завијен. Из овога извуче нѣколико писаних табака, па онда гледећи у њих, начне даље говорити: „Видите само. Цар је потрдио завѣштано давање, и то се имало одмах започети. Да се то чинило, као што је било одређено, то би од год. 1790. до 1840. кроз 50. година добила народна каса од митрополита и владика 475.000 фор. а од манастира 579.850 фор и тако би ми данас имали 1.054.550 фор. од самих прилога. А како се није ништа трошило,  то би камате од тих новаца главно умножавале, па би кроз 50 година скоро јошт једанпут толико каматама добили. Они који би били давали неби ни осѣтили, а црква и народ имали би грдан капитал, којим би се много добра и по народ и по манастире дало учинити.“ „То сам и сам мислио,“ проговори на то протосинђел, „па зато и кажем, да је ствар знаменита. Ова је ствар већ отишла у заборав; али ће доћи врѣме, кад ће све наше ствари изићи на видѣло, па онда ће се наћи људи, који ће из тога конзеквенције изводити, како коме у занат буде приличило. На сваки пак начин признати морамо, да нам се тим измакла особита заслуга за цркву и народ, која би нам увѣк служила за чврсто становиште и непробитан штит против ма каквог насртаја.“ „Тако и јест,“ дода на ово архимандрит. „И зато ја увѣк говорим, да нам ваља, да се на ум узмемо. Они, који су помрли, а нису свога завѣта изпунили, спремили су тим велики камен, којим се на стѣне нашега града с успѣхом ударити може, а сами нису одтуд имали или никакве хасне или врло мало. Јест. Али ми идемо, чини ми се, и даље на том неправом путу. Наша црква и наш народ уздануће, кад изкуси, да смо могли толики капитал имати, па га немамо само зато, што не одговорише они  својој обвези, који ју на себе узеше. Али било па прошло. Пожалиће, покудиће, а можда ће и осудити, јест, али praeterita magis reprehendi possunt, quam corrigi (што је прошло да се боље кудити него изправити). Остао је на сваки начин јошт извор, из ког се могла црпити та жива вода, јест, па ће лакше бити прегорѣти оно, што се пропустило и није се учинило. Али ми ево почињемо дирати и у сам тај извор. У старија времена дозиђивали су настојатељи манастире, чували су своје имање, и што је најважније, крили су своје расипање, ако га је гдѣ и било, као змија ноге. Али ево од нѣког врѣмена, почеше нѣки куће запуштати. Цркве опадоше, кровови манастирски добише прозоре, који им нетрѣбају, зајмови се на манастирске непокретности дижу, разсипање пада у очи. Да настојатељи манастирски држе имање у реду, па ма од прихода ни крајцаре из године у годину непренели, ма сав чисти доходак на своје ситне потрѣбице потрошили, јест, неби нико ни рѣчи реко; људи би били задовољни, што се добра у реду држе, што се капитал чува. Јест. Али ако стане спољашност добара опадати, ако унутарњост манастирска буде показивала, да ту нема ни овце ни руна: е онда, будите увѣрени, да ће се свѣт запитати: мора ли то тако бити! И нема ли начина да то буде боље! Јест.  Слушајте само шта ми приповѣдаше нѣки дан. Један fidelis frater (весео брат) дође зимус у манастир Бе—, но нећу вам казати имена. Био је са настојатељем и братством врло добро познат, радо су га примали, и добро дочекивали. Али сад га лоша срѣћа послужи. Било је мало доцније у вече. „Ја сам гладан као курјак,“ повиче он кад пође у гостинску собу. „Пеците, кувајте, иди дајте макар и хладног, дуго ће ми бити чекати.“ Намѣстник погледа духовника а овај њега, поглед им значаше много. „Шта се згледате?“ повиче гост, „ваљда немате куварице! Дајте, сланине, плећке, сува меса, мени је све једно.“ „Нема!“ одговоре калуђери слежући рамени. „Шта наопако,“ продере се гост и разрогачи очи. „А ви дајте сира, јаја, пекмеза ил што имате, само брже, јер ћу напослѣдку на вас напасти, да глад утолим.“ „Нема!“ одговоре они сасвим простодушно. „Дајте људи хлѣба, јер ћу, тако ми имена, загристи у ваше носеве?“ „Нема!“ гласио је штереотипни одговор. Гост се трже, и запита чудећи се: „А познајете л’ ви мене?“ „Како вас неби познавали, господине; ви  знате да би вас угостили радије него и ког другога, али нема. Хлѣбац смо о вечери појели, а сутра смо мислили узајмити у селу. Вечерас у истину немамо ни мрве хлѣба.“ Гост се разсрди и изиђе из собе на ходник. Тамо негдѣ нађе сложен купус на хрпи. Узме једну главицу и однесе је у собу. Веселе нарави будући удари у смѣх и повиче: „ево вечере, дајте само оцта и уља.“ „Нема! “ зазвони и сад из уста намѣстникових; „господин је отишао у варош, да купи такових ситница, али вечерас немамо ни капље.“ А ви донесите вина,“ проговори гост промумлавши нѣшто кроз зубе, и стане својим ножем рибати главицу купуса и онако пресну јести. „Нема!“ одговоре калуђери већ и сами стидећи се свога вечитога нема. „Господин је продао ономад послѣдње буре вина, да може нужна срѣдства за храну набавити, и данас га је купац одвезо.“ Гост се пљесне рукама, погледи у гредице од собе и уздахне: „о Б... ново, Б... ново, та ниси ново него си сасвим подерано! Дајте ми воде, па идите од мене, јер вас је данас само то сачувало, што сте мршави ко липов штап, али ако дуже овдѣ останете, нисам вам сигуран ни за кости.“ Калуђери се насмеју, па га онда  стану разговарати. Млад човѣк наједе се пресна купуса и залије га хладном водом... али шта је мислио, шта ли је говорио, кад се у свѣт вратио, то можете мислити. Тај гост живи, и може јошт и 30 година живити, па ће живо преповѣдање служити за квасац, који ће се све већма дизати, али не на корист манастирске управе. (И данас живи тај гост. Припов.) „Јест. Овакова управа изтргнуће та пре та после наша манастирска добра из руку калуђерских, и дати их... бог зна коме јошт могу у руке доспѣти. Јошт би добро било, да дођу под управу какве наше корпорације (заведенија); али може и сама влада одтуд узети повода, да их под државну управу узме, па онда смо на правом путу да с њима прођемо, као оно што смо прошли са манастирским и црквеним сребром.“ На ово уздахне честити овај калуђер, па онда настави опет мирно и тихо свој разговор овако: Јест. Ми ваља да смо врло „обозрителни.“ 'Такове погрѣшке могу учинити, да изгубимо, што нисмо врѣдни да сачувамо и умножавамо. “ Разговор овај продужи се и на даље, и сврши се тек онда, кад путници дођу у двор у Карловце и с кола сиђу, да у своје собе оду. И доиста год. 1840. износили би годишњи прилози, да су давани, владичји 415.000 ф. а манастирски 779.550 Ф. ср. А године 1870, послѣ 30 година надошло би од оних првих прилога 285.600 Ф. а од ових других 347.830 ф., те би тако те године имали од тих прилога од владика 760.000 Ф., од манастира 927.280 фор. у скупи 1,687.280 Ф. ср. Са интереси могли смо, да је срѣће сад имати око 3,000.000 фор. који би нам давали око 200.000 фор. годишњег доходка да помажемо цркви нашој и просвѣти! ДѣО ДРУГИ 7. Разпуће. Дворска је комесија отишла из манастира. Архимандрит Арсеније дао је о. Теофану писмо, у ком се овај из обитељи Ј. одпушта и братији св. обитељи Ш. придружује. Услѣд тога покупи о. Теофан оно мало ствари, што их је имао, сѣдне на манастирска кола, која му је администратор радо дао, и пође у нову своју обитељ. Пре него што се кола крену, пружи о. Теофан обѣ ноге прѣко лотре, и отрѣсе прах с ногу говорећи: „Ни праха нећу да понесем из ове обитељи, да ме кадгод непрекорите, да сам и тај собом понео. И сам спомен мога овдашњег живота оставио бих радо овдѣ, кад би ми било могуће; јер доиста боље би било, кад се неби мого ни опоменути онога, што сам овдѣ претрпио. Но кад бити неможе, служиће ми само за науку, да се боље чувам змије, која ми је праматер преварила у облику добра пријатеља.“ Остала братија била су весела својим триумфом, који су налазили у том, да тога честитога брата из свога круга удале, па су му на то одговорили смѣхом, вичући му подсмѣшно: путуј игумане, нестарај се за манастир! Имаћемо прилику дознати —- како су ова добра браћа прошла, а сад ћемо се забавити са о. Теофаном, на кога смо задатак ове приповѣсти метнули. О. Теофан дошавши у свој нови манастир нађе се усамљеним, од свѣта остављеним. Пред њим бијаше дошо глас, да је нѣки особењак, с којим се дружити неможе, и да га се ваља чувати као ватре и змије, јер ће да опече и угризе. Зато су му се нова браћа са настојатељем заједно од њега уклањала. Нико га није братски поздравио, кад је у дружину дошо; сваки му је одговарао као прѣко бундева, штоно наши кажу. За трапезом су ћутали као заливени; кад су се с њим сукобили, бѣгали су од њега као да је кужан. Наравно је било, да је о. Теофан осѣћао, као да нема никог на свѣту; учини му се као да се сав свѣт око њега губи; као да га тишина гроба обузима; као да му се срдце у санту леда претвара. Није знао шта му је, али му је често суза на око долазила; уздахнуо би чешће горко, више  пута реко би и нехотице: О да ми је да умрѣм! Тако је сѣдио једно вече у својој ћелији. Кроз прозор се видило јарко сунце, како се за гору спушта. Пун туге гледао је честити калуђер на сѣдајуће сунце. „Ти падаш у гроб твој јарко сунце; скоро ће мрачна ноћ сву земљу увити: мене увија мрачна ноћ и кад си ти на врху славе твога дана.... да ли ће се и мени мој гроб скоро отворити?“ рекне о. Теофан, и опет нехотице изиђу му на уста рѣчи: О, да ми је да умрѣм! Он је ступио у калуђере с намѣром, која бијаше добра и пуно ваљана. Он изкуси на брзо, да му се сто и сто прѣпона намѣри на пут стављају. Задаћа живота му бијаше густом маглом застрта; он почне сумњати, да ли ће му бити могућно задаћу своју извести. Он је мислио да буде калуђером у лѣпшем образу. Чист слуга светог божијег олтара; вѣрни пријатељ обитељи, која га у своје крило прими; примѣр народу, који у манастиру прибѣжишта тражаше; подпора свакоме, коме потрѣбна бијаше помоћ разуму, души, савѣсти; учитељ народа малог и простог, коме ваљаше у манастирима отворити извор науке и пружити срѣдства, да из тога извора сваки узможе црпити, кога жеђ за просвѣтом на више и свѣтлије повуче! А сад је изкусио, да тој намѣри баш највише стајаше на путу они, који позвани бијаху да с њим заједно раде, да се изведе; да ниже њега нема нико ни слутње о томе, шта му управо чинити ваља; да у реду с њиме војују људи, који мисле, да су манастири грађени, да нѣколико људи читају молитве, а и немисле шта говоре, да нѣколико људи живе како могу и како ком изпадне за руком; да више њега стоје људи, који држе да су само они избраници сина Божијег, а друга тако звана браћа, да су њихове слуге и оруђе; да врховна управа задатак свој само на политичном пољу налази, и да јој ваља све друго да ради прије, него узвишење сталиша да подупру, из кога су произишли. Ове мисли бијаху дух у о. Теофану сасвим спариле, као оно што спарава биље мраз или превелика препека. Он је нишо као пијан, као у сну будан, као каковим чинма занешен. Кадкад му је било да се убије, а кадкад му је шапнуо нѣки унутарњи глас: Издржи! И онда је издржао; и онда је главу подигнуо, и очи су му се к плавом небу узнеле; одозго је чекао упутства и снаге. Молитва топла укрѣпи му душу, и он повиче, ободрен вишим нѣким упливом и оснажен тајанственом нѣком силом: „Теофане! Постој!  Буди јунак! Падни у борби, ако ти је тако суђено, али немој бѣгати с мѣста, на које те је промисо ставио. Ето новог митрополита, ето конгреса, ето и јавних листова: народ ће сам себи и теби помоћи!“ И ово је било крајње врѣме, да је на чисто изишо; јошт један дан... јошт нѣколико сати... па би и овај човѣк лако пошо путем, који би га међу обичне људе турио! О. Теофан отишо је у калуђере из узрока, који нам је казао. Али је ту било и другога приузрока, на који ни он сам није више ни мислити хтѣо. Теофан је био лѣп човѣк, који се допасти мого. Међу његовим познатим кућама, у које је одлазио, била је и обитељ Рајка Папратића. Рајко Папратић био је богат кожухар; поштен човѣк, али као наши људи онога времена, врло гиздав са свога имућства. Он је имао јединицу кћер Ленку. Ова је имала тек 16 година, и падала је у очи нарочито млађем мушком свѣту ради свога лѣпог лица и стаса, а нарочито ради својих великих очију, пуних жара и свѣжине. Ми ћемо ову епизоду на краће да изведемо, и тако ћемо само оно споменути, што је најнужније,  да се разумѣ догађај, који ћемо одмах да опишемо. Ленка је пала у очи и младом шестошколцу... садањем нашем о. Теофану. Али он несмијаше ни помислити, да потражи љубав лѣпе кћери богатог Рајка. Овај би га без сумње не само рѣчма одбио, него и батином из куће изтѣрао, ако би му кадгод на ум пало заискати руку његове лѣпе јединице. Али је Ленка другојачије мислила, него њен отац. Њој се млади гимназиста јако допадаше, и што се овај више уздржаво и натраг повлачио, то се лѣпа Ленка све јаче за њим разгарала, и њему приближивала. Он је видио, да му је кћи богатог занатлије наклоњена, пак се и његово срдце њојзи све већма отварало: али није било часа, кад му није прѣд очима стојао из међу њега и ње отац са уздигнутом руком и прѣтећим прстом. И тако су се ово двоје младих људи миловали, из срдца и душе љубили, а нису ни рѣчицом изјавили, да се љубе. Наједаред пукне глас да се Рајкова Ленка, удаје, и она се доиста уда. Отац јој је довео ђувегију, и она га је примила.... то је био адет, а ко се смѣде у оно врѣме адету противити? Ленка се уда и оде са својим мужем на село у Банат. Кућа, у коју бијаше пошла, била  је богата; муж за кога бијаше пошла, био је добар радин, али небијаше у стању срдце своје жене придобити. Она је ћутала, своју дужност извршивала, али све једнако на младог новосадског шестошколца мислила, кад год је времена имала, и кадгод је мислима својима могла дати онај правац, који њој бијаше повољан. Шта више љубав њена напрѣма новосадском пријатељу све је бивала јача и силнија, и већ је многе ноћи поквасила јастук сузама, које је за њим пролѣвала. Њен пријатељ гледао је кроз прозор, кад се Ленка на вѣнчање провезла; он је уздахнуо, кад се кићени сватови изпрѣд његових очију изгубише, а нехотице му сузе грунуше, кад је са истог прозора, за који је тај дан, реко би, чаробном силом нѣком привезан био, послѣ обѣда видио, да Банаћани нововѣнчану младу к супругу одведоше. Ту ноћ снѣвао је, да му један сѣд старац изнесе у једној руци вѣнац од мирте а у другој капу камилавку. Бирај, проговори му старац. Он дигне руку, понесе је к бѣлом и зеленом вѣнцу, па онда напрасно застане, и узме капу камилавку. У овом сну огледале су се најтајније мисли његове душе. Тај сан пресуди и ток живота му. Он оде у калуђере. Од тог доба била је Ленка осѣћај младости његове, пун милине и свѣжости, али чист и свет. Ленкин лик долазио му је прѣд очи духовне, али увѣк као лик анђела хранитеља... Љубав његова живила је увѣк јошт, али као ружица у пупољку, који неимађаше увѣта, да се разцвѣта. И данас, кад је послѣ топле молитве нашо излазак из таме и мрака, стане му прѣд дух поред слике јавне дужности и слика тајне љубави, лак Ленкин. У тај пар куцне нѣко на врата од његове ћелије... Он одговори: слободно... И лик Ленке, али у истини, појави му се зачуђеном и скоро рећи уплашеном оку. И доиста је ушла у ћелију смиреног калуђера Ленка, жива живцата, лѣпша него што је никад била, док су се у Новом Саду виђали. О. Теофан у овом тренутку изгледао је у истину као што су први калуђери у идеалу изгледати могли. Вањска простота и пониженост осијана изнутарњом узвишености и блѣском. Млада жена застане, кад види тај необични појав. С друге стране пренерази се калуђер кад  види, гдѣ му она жена у собу улази, жива и цвѣтућа, за коју је држао, да ће се тек на оном другом свѣту моћи видити, а на овом никада. Он је сѣдио на столици својој као да се скаменио. Тако су подуже ћутећи стојали. Најпослѣ проговори Ленка: „Добар дан!“ О. Теофан дође к себи на те рѣчи, диже се са столице, пљесне рукама од чуда и повиче: „Је л’ могуће? Ленка!“ „Ти си сигурно држао, да је то немогуће,“ проговори Ленка, „па ипак се ето збило! Види се, да се нисмо с једним осѣћајима разстали!“ придода она и уздахне. Они су заједно одрастли, и одтуда долази ово повѣрљиво ти у говору те дражестне жене. „А ко је мого и помислити, да ће срѣћна једна женска потражити кадгод човѣка, кога крије самоћа манастира и раса калуђера!“ примѣти на ово о. Теофан, и пружи јој и нехотице обѣ руке на сусрѣт. Ленка метне своје бѣле пуне округле ручице у пружене руке пријатеља свога дѣтињства и овај их срдачно и топло стисне. „Добро ми дошла у овој самоћи, сладка слико из прошлости. До сад си ми се јављала кад и кад као лик чистијег створења каквог у мојим мислима, а сад ми приступаш, као лик јединог  пријатељског створења на овом бѣлом свѣту. Добро ми дошла! Сѣди и кажи ми, каква те је нужда довела у ову св. обитељ, јер без нужде невѣрујем, да би из веселог Баната у ову кућу црнине дошла.“ Овако говорећи, приведе о. Теофан своју познаницу ближе к столу, и посади је на једну од оне двѣ просте столице од дасака, које се ту налажаху. Ленка сѣдне, и држећи својом лѣвом руком десну руку пријатеља, гледаше му својим изванредно лѣпим оком у лице, на коме се сѣнка претрпљених болова душе стапљаше са зраком чисте радости, која му се тај час у срдцу таласаше, те му особиту милину даваше. Његове рѣчи скопчане са описаним изразом лица одкриваше лѣпој жени јасно, да му је била и да му је јошт и сад срдцу ближа, него што можда и сам мишљаше. Ово је била само нова храна за бујеће чувство у њеним нѣдрима. Груди јој се преизпуне милином, и дрхћућим сладкога осѣћања гласом проговори му: „Тошо! Твоја су уста била увѣк нѣма... али је моја душа право у твојим очима читала: Је ли могуће да ти ниси разумѣо живот мога ока, глас моје душе, таласање мога нѣдра! — О, ја сам много, много тебе ради препатила!“ На ове рѣчи бризне плакати, и метне своје  бѣло чело на руку пријатеља, коју сузама својима ороси. О. Теофан гледао је подуже на ту лѣпу, сваке дражести пуну жену, немогући рѣчи проговорити. Прси су му биле пуне осѣћања, кога дотлѣ није познавао. Ново му сунце сијне, нов му се живот отвори. Пупољак онога небескога цвѣта, о ком смо мало више говорили, разпучи своја нѣдра тој свѣтлости и тој топлоти, и ружица љубави, најчистије љубави процвѣта у срдцу човѣка, који бијаше на врати тога срдца изрезао рѣчи: Љубав нема приступа у ово светилиште побожности! Ленка дигне главу и пусти му руку; погледи му у лице, и позна по свѣтлости ока, по топлини образа, по таласу дихања, да је под том црном ризом румена зора просијнула. Остави га, дакле, да се у том новом чуству снађе, и продужи свој говор овако: „Јест, ја сам много препатила Ми смо ћутали... ми се нисмо разумѣвали. Ти си мени био више од живота, али ми то није било познато. Отац мој био је силовит, и ја сам држала да морам учинити, што ми рекне. Ја сам пошла за другог, без љубави... са најсилнијом љубави к другом. Ја сам имала, свачега само не срѣће. Чинила сам своју дужност, али ми је срдце пуцало. Ко незна те болове душе, тај неможе о боловима говорити...  Но сад хвала Богу, сад је та нужда престала да будем несрѣћном. Отац је мој умро, мати ми се упокоила: ја сам једина њихова наслѣдница. Мој муж се такођер преставио. Он је уважавао моје чуство дужности, и оставио ми је све своје добро. Ја сам сад богата, слободна. Како сам скинула црнину за родитељима, за мужем, похитила сам да тражим пријатеља моје младости, мога срдца. Нашла сам га у раси — у манастиру. Ја сам слободна... ја сам богата...“ „Но ја сам везан!“ упадне јој о. Теофан у рѣч. „То је спона, која се даје лако разкинути,“ проговори Ленка. „Чуј ме само. Ја сам имућна, ја сам што више богата. Ми можемо од мога имања врло добро и безбрижно живити, можемо сваку потрѣбу подмирити, сваку жељу задовољити. Ја те љубим још већма, него у оне дане луде младости; врѣме је моју страст само оснажило и повећало. Ти ниси срѣћан,.. јест, ја сам добро извѣштена... ти си несрѣћан.., мораш бити несрѣћан... У манастиру може становати мир... мир очајања, мир прегорѣња.. али срѣће ту нема. Признај, да си се преварио, ма шта да си у манастиру тражио, кад си у њега ступио! Неговори ништа... знам све. Ти си злостављен... посрамљен... понижен...  погажен... Ти прав крив си међу кривцима, који се као прави одржаше... ти си изкључен као шугава овца из куће, којој си своју младост, свој живот био изкључиво посветио. Тражио си обрану код старијих, они су те упустили... неразумѣше те, непојмише те, сломише те, газише те... Није л’ то доста? Прошлост ти утону у море људског неваљалства, будућност ти је отрована прошлости... Ништа си, и нећеш никад друго бити, него нико и ништа? Бог сам посла ти најлѣпшег свог анђела да те ослободи... Љубав, вѣрна љубав, која се врѣменом храни, дође по тебе, да те спасе, да те изведе из живога гроба, и уведе у срѣћан живот. Послушај вољу божију, прими руку љубави, изићи из гроба и ступи у живот. Онај, кога у свему имаш прѣд очима, онај разпети избавитељ свѣта, онај син створитеља свѣта, она љубав безгранична, није дошла у свѣт гробова ради, да копа гробове и да их пуни живим мртвацима, него се родио живота ради, да смрт умртви и животу живот даде, да живот добије људма, да људе даде животу... остави се ти живога гроба, одлази из манастира; дај ми руку, хајдемо у свѣт, па ћемо живити себи на срѣћу, Богу на славу!“ Овдѣ ућути. Одушевљење, којим је говорила, сила и истина осѣћања, која јој се на лицу изражавала,  предубока љубав, која јој је у сваком слогу звонила, срѣћа и сладост будућности, која му се пред духом и срдцем разтвараше... све то навали на душу и срдце малаксалог скоро калуђера с таком силом и потрѣсом, да није мого рѣчи проговорити. Он је ћутао, дубоко ћутао. Ленка је жељно очекивала одговор. Кад овај подуже непослѣдова, настави даље: „Шта те може овдѣ задржати. Будућност си проиграо и саранио, јер и сам мораш признати, да ти браћа неће трпити, да онај човѣк напрѣдује, и да се диже и слави, који неможе намѣре своје остварити, ако све непоруши, чим и од чега они живе, и јесу. Неће нико ни запитати, куда си, ако те сутра у свом друштву неопазе... та то ће им бити најмилије, једино што желити могу. Они ће сами најбоље настојати, да те жива направе мртвим. Буди без бриге; сутра отиди, прекосутра биће сто различних приповѣдчица, како те је ђаво жива у пако однео, како те је земља прогутала, како си побѣснио, па у хладну Саву скочио... или... или... шта ти ја знам, шта неће скромна уста светих богомољаца изнети, само да покажу, да ће свакога ђаво однети који се усуди против њих говорити, радити, учити. Хајде, Сава није далеко, ми смо до поноћи на њој, а тамо нас чека пријатељ  са чамцем, који ће нас у Србију превести... тамо ћемо непознати вѣнчати се и живити у благословеном браку у самоћи, свѣту незнани, за себе и себи, па пиши, предузимај, чини све, што иде на славу Бога, на корист људи и на добро наше. Срѣдства ћеш имати.. воље ће бити.... Хајде, молим те, хајде из ових стопа... немој да те какав случај, каква неправа мисо од мене растави и за сав живот убије... и тебе и мене!“ Како је о. Теофану било у души, док је Ленка ове рѣчи говорила, може сваки лако мислити. С једне стране није се дала побити истина онога, што му је о његовом досадањем животу говорила. Слѣдујући њеним мислима, морао је сам себи признати, да су му изгледи тамни и мрачни, и да му на крају живота по свој прилици предстоји горка и уништавајућа изрека, да је сав живот, сву духовну снагу, сву душевну силу жртвовао задаћи, која се или недаваше ником извести, или се прерано подузе да се изврши. Сам је себе видио, како мукама и временом изопачен лежи на својој сламној постељи, без друга, без пријатеља, запојен оцтом и жучи, изпуњен мржњом, горчином, презрѣњем свѣта и људи, неимајући никога, да га тѣши, да  га блажи, да му муке на срдцу разтѣрује, да му угасле очи затвори. Учини му се, да види око мртвог свог тѣла црну браћу, која му се подсмѣваше свему животу, који му се ругаше свим лѣпим намѣрама, који га осуђиваше и с презрѣњем на њега погледаше, који му и послѣ смрти спомен међу људма троваше свакојаким безсмислицама, измишљотинама, клеветама. С друге стране стојаше пред њим лѣпа, жена, цвѣтућа, сваке милоте и дивоте пуна, сама љубав најдубља и најжешћа, готова дати му сву себе и све своје, свој живот, своје име, своју будућност! Из ока јој сѣваше само блаженство, из уста јој зујаше најтоплије пријатељство, из држања и дисања видило се, да се бори о живот и смрт, о рај и пако, о срѣћу и пропаст живота! Ко ју је мирним духом сматрао, није јој се мого дивоте и дражести довољно нагледати; коју је чистим срдцем мѣрио, морао јој се дивити дубљини и узвишености чуства; анђео небесни разширио би таковој љубави, таковој лѣпоти и таковом пожртвовању чиста своја наручија, да је прими на своје груди, да пригрли к свом срдцу, да слије душу своју са њеном душом, која се бијаше сва у љубав, у безграничну љубав претворила. О. Теофан сѣдио је као лик од камена изрезан.  На њему није било видити знака живота, осим што су му очи на ту јединствену слику гледале, пуну живота, сјаја и сласти. Ленка је била заћутала, и чекала је одговор пријатеља. Ко ће описати израз ока, лица, руку, цѣлог држања! Ту се борила нада са страхом свима силама... застава страха и бојазни вила се у пуном вѣтру... стѣгови лица блистали су се пуном свѣтлости руменога јутра осијана... свѣтлост, која из очију пријатеља јој долазаше, умножавала је блѣсак наде, и ова се засија у свѣтлости побѣде... „Говори! говори!“ повиче Ленка тим погледом ободрена... „Говори само, рѣчи ће твоје избавити двѣ добре душе од пропасти, оне ће изазвати живот, пун срѣће и сласти, као што глас пролѣћа изазива живот цвѣта и мириса...“ Калуђер је јошт ћутао. Ленка се прене. Очевидно јој падне на ум, да му рѣчи могоше бити друкчије, него што је она желила. Ужаснута том мисли повиче гласом, који срдца као оштар нож продираше: „Кажи: хоћу! јер ако друго што кажеш, знај да ме на увѣк убијаш. Ја немогу преживити рѣч, која ме од тебе одбија. Ја немогу без тебе живити. Неповољна рѣч од тебе биће нож, отров, конопац или студенац, који ће мој живот прекратити. Сѣти  се живога Бога, неубијај ону која те љуби више него самога Бога...“ Ту застане Ленка напрасно. Слика калуђера, која је пре тог као слика без живота сѣдила, оживи: послѣдње рѣчи Ленкине пробудише очевидно онесвѣшћену душу о. Теофана. Он дигне очи к небу и ухвати се руком за срдце. Она падне прѣд њега на колѣна, дигне оклопљене руке к њему, и изумирућим од пресилног чуства гласом повиче му: „Ево те молим на колѣни, као што се Бог моли: смилуј се на мене, неубијај ме, небацај ме овако младу у црни и хладни гроб... невраћај ми смрт за живот, убијство за љубав, мрак за свѣтлост!“ При рѣчима: ево те молим на колѣни као што се Бог моли — клоне калуђеру глава на прси, као да га сва снага живота изневѣри, тако је сѣдио до краја говора пријатељице. Чекајући изреку о животу и смрти, клечала је млада та лѣпа жена нескидајући ока са уста, која имадоше зазвонити или рајском пѣсмом живота или ужасним громом уништења.“ Док је лѣпа Ленка говорила, налазио се сиромах калуђер у особитом душевном стању. Слика младе женске, која бијаше обасута чудесним милинама младости, страсти, жеље, наде, страха и ужаса морала је и у само срдце  од леда животворну топлоту улити, морала је и у крви самог изнуреног аските (пустињака који своје тѣло пати и мучи) буру покренути. О. Теофан бијо је млад човѣк; он је постио по пропису манастирском, али неидући за тим да се посвети, нити је дотѣривао до тога да умре од глади као наш просвѣтитељ Доситије у манастиру Хопову, нити је шибао своје тѣло да се сасуши до коже и кости, као што су многи пустињици у старо врѣме радили и као што је сам основатељ највећег светог реда калуђерског, Исусоваца, отац Игња Лојола чинио, и тако му је тѣло цвѣтало у пуној мѣри, коју нарав младости и себи сходном животу одређује. Већ са ове стране морала му је ова појава све живце до краја затрѣсти и у прсима најсиловитије таласе осѣћања покренути. К том је долазило, да је ту прѣд њим стојала не само најдражестнија жена, него је с ње сијала душа, која га је из све своје снаге чисто љубила, и на највеће жртве приправна била. У колико су дакле тѣлесне дражи њезине у срдцу калуђера пламен страсти разбуктавале, у толико су му душевне јој чини душу заносиле: и он је сѣдио узет на тѣлу и души као слика од камена, као мермерска слика, у коју је Пигмалијонов загрљај живот улѣвати почео. Калуђер се све више губио, а човѣк се  све већма развијао: јошт један часак под тим сунцем живота, јошт једно тренуће под тим таласима чувства, и двоје младих људи лежали би једно другом на грудима; Теофан би умро... Тодор би оживио. Али сад прође прѣко устне жене рѣч, на коју је она највише полагала... али која јој је највише шкодити морала. Рѣч та била је нож са обѣ стране оштар, лѣк — отров, сѣме живота и смрти. Казали смо, како се калуђер сав чудесним начином потрѣсо, кад је она гласом ужаса и поуздања рекла: Сѣти се живога Бога! Примѣтили смо поражујући утисак, који су на њега учиниле рѣчи пријатељице му: Ево те молим као што се Бог моли. Тима је рѣчма љубећа жена нехотице дозвала у ту калуђерску ћелију прѣд тога правог калуђера духа, који с пламеним мачем стане прѣд врата њеног раја, те с једне страно дахом сгарајућег огња њу од улазка у рај живота одбије, а с друге стране калуђеру освѣтли понор, над који се бијаше нанео, да се у њ стрмоглави. Под тим утиском диже се калуђер са своје столице, узправи се до пуне висине, метне руке на срдце, као да хоће да га на свом мѣсту  задржи или да га стегне, да непукне, за тим дигне обадвѣ руке у висину, и покрије њима лице, на ком се тежак бол душе огледаше, уздахне дубоко, и проговори гласом, који показиваше, да му се грло грчевито стегнуло: „Ох Ленка! што изговори те кобне рѣчи, што ме опомену на тога страшнога осветника!“ Ту ућути. Цѣле му се тѣло у грчу стегло. Свака му се мишица немило трзала. Ленку прође језа по цѣлом тѣлу и кроз све живце, кад виђе ту слику ужаса и очајања, прѣд собом. Она се тргне, скочи, и ступи једним кораком од њега даље. Калуђер спусти с лица најпре једну, па за тим и другу руку. Машући главом, проговори мирнијим гласом: „Но нисам добро реко: Хвала ти, хвала ти, драга Ленка, што то изговори; сам ти је Бог те рѣчи у уста ставио. Срдце си ми просѣкла, али душу би ми од отровних ножева сачувала. Хвала ти и опет! Хвала!“ На то разшири руке, и с очима пуним суза, проговори меко и њежно: „Сестро, оди на срдце брата?“ У овима је рѣчма лежала јасна пресуда. Она љубав, која је у срдцу младе жене живила, спусти се по други пут у гроб. Добро је разумѣла садржај и замашај његових рѣчи. Видила је, да у његовом срдцу букнуло бијаше чуство, које је њу саживало. Познала је, да је дужност побѣду одржала. Зима је прође, срдце јој се чисто смрзне, крв јој се у ледену струју претвори, кад то примѣти. Пропала си! викне јој нѣки гласу унутарњости, и она се згрози. Осѣти, као да се у камен претвара. Немогаше се макнути с места; руке јој се узеше, ноге одсѣкоше. И само око немогаше кренути. Ово, како је пало на лице пријатеља, кад је говорио, тако је, реко би, укочено остало. Протече нѣколико часова, и они стојаше као слике од камена изрезане. Међу тим заблиста, као румена зора, у души љубеће жене нада... љубав ће бити јача — и зазвони јој у души глас жеље и крви... Његове руке, које једнако разширене стајаху, изражаваху више силу љубави мужа него брата... Очи су му се све јаче сијале, све већма разгорѣвале,.. прси су му се све неједначије надимале... Живот се у слеђене живце врати... Врућа крв појури жилама.. Милина јој силом и неодољивости морских таласева у срдце запљусне... у глави јој начне мозак врѣти... несвѣстица је ухвати... руке јој се разшире саме собом као електричким ударом дирнуте  и она клоне у изумљењу на прси човѣка, кога је тако силном љубави љубила! 8. Deus ex machina. Браћа Теофанова у манастиру пазила су на сваки његов корак, само да би што дознали, чим би нос овога светца за своју песницу привезали, као што привезују разкалашна дерлад ухваћено младо птиче, те се ово неможе више да дигне у своју узвишену слободу, јер би му се изкинула ножица, за коју је привезано. Они су дознали, да је млада лѣпа госпа ушла у ћелију отца Теофана, јер им је то дојавило ђаче, што га је Ленка за Теофана и његову ћелију била питала. Одмах се сви, кои небијаху изван манастира, окупе пред ту ћелију, и час по завирио је кроз кључаницу то овај то онај, да види, шта се у ћелији ради. Но кључ је стајао у кључаници, те тако немогаше ни један видити шта унутри бива. Принесено кључаници ухо добијало је само одломке од рѣчи, и тако их ни ухо немогаше подпуно извѣстити, шта се у ћелији говори. Сад се задржи један од млађих гледалаца подуже на кључаници. „Шта је?“ питаше они други нестрпљиво. Онај неодговараше ништа. „Та шта је, море!“ повиче скоро гласно други од млађих калуђера, што стојаше прѣд врати. „Нека! нека!“ прошапуће гледалац и махне руком, да се претрпе, а напне из све снаге око, неби ли призор у ћелији у цѣлини схватио. Но онај га зграби за рамена, и одтури га на страну, пак сам пришпичи око кључаници. „Де, да и ја погледим?“ проносови стари дуја од остраг. Но онај први одтури у исто врѣме онога од кључанице силније на страну, да се смомитља на земљу, а сам погледи на кључаницу, пак да се тврђе држи, ухвати се једном руком за браву. Дуја пак како се бијаше сагнуо, а није узео на ум, шта она двојица раде, осѣти замашан сукоб свога носа са лактом једнога од оне двојице, пљусне главом натраг, те мал неразбије нос отцу еклисијарху, који је за њим стојао. Онај, што бија љоснуо о земљу, скочи са земље те јапаша овога за рамена да га одбаци од врата. Овај притегне руком кључаницу боље: врата се отворе, и они обоица падну у собу на колѣна, и учине дубоко метаније. Они старији виде сад занимљиву сцену прѣд  собом, гдѣ стои о. Теофан са младом лѣпом госпом у тѣсном узхићеном загрљају. Ово двоје, како су били заузети својим блаженим чуством, нису ни примѣтили, да се врата отворише, и да им у собу ступише и други, немили и нечекани гости. Они, кои бијаху хрупили у собу са великим „метанијем“, дигну се с патоса, а они стари ступише у собу. Сви сад ударише у грохотан поругљиви смѣх. На овај смѣх дигне о. Теофан главу, коју бијаше на госпођино раме спустио; пак видећи црну браћу, тргне се и одкопча Ленкине руке, које ова бијаше савила око његовог врата, и дигне јој лагано главу са своих груди, на коима ова почиваше. Ова кад опази калуђере и њихова пакостна, лица, отрѣзни се од свога заноса, поправи косу, која јој бијаше пала на лице, и повуче се к прозору од ћелије. Слика, коју угледа, смрзне јој крв у жилама; изрази тих лица укоче јој тако рећи живце у мозгу. Као највѣрнија фотографија остане овај призор у њеној глави, прѣд њеним очима, убијајући у њој струју живота као она медузина глава. „На здравље!“ проговори сад онај од млађих  калуђера, што је кваку од браве у руци држао, и врата и нехотице отворио, учини поклон до земље, и настави свој подругљиви смѣх, у кои сви други из гласа пристану. „Какво је то церекање и маукање?“ повиче озбиљно нѣки глас и таки за тим уђе у собу повисок одличан калуђер са крстом на прсима. Лице му је било мршаво и блѣдо. Мантија му бијаше фина, просѣда брада брижљиво зглађена, држање господско. То је био настојатељ манастира, архимандрит Партеније. Застане мало, кад види, какво је дружство у ћелији. О. Теофан стојао је са уздигнутом главом и поноситим погледом, што његов обичај небијаше. Четири калуђера стојаше око њега. На лицу им се вио подсмѣх као застава у пуном вѣтру. У дубљини код јединог прозора ћелије стајала је млада и лѣпа женска са спуштеном главом недижући ока с пода. „Шта је то?“ запита архимандрит прегледавши сав овај призор, гласом старѣшине, кои истину тражи. „Грле се!“ проговори онај коловођа од млађих  калуђера, жмирне очима, и покаже подмитљиво главом на о. Теофана и Ленку. „Играју се цица-маце,“ придода други онај маукало. „Фрушкогорски светац!“ дода о. еклисијарх показујући руком на о. Теофана. „А ено му светитељке!“ примѣти о. духовник кроз нос говорећи. „Сад им још ви напишите тропар, високопречестњејши господине, па ето нове славе нашој обитељи!“ Раскалашно, скоро безобразно упадне овдѣ онај први млади калуђер у рѣч: „Нетрѣба ту нова тропара, има га већ готова: Даље није мого продужити јер му архимандрит повиче: „Молчи, безобразниче“, и погледи га, као да га је хтѣо оком пресѣћи. Онај ућути као водом заливен. Видило се, да се ови одговори недопадаше архимандриту; он сабере наново обрве и погледи неугодно на калуђере, па онда са највећом озбиљношћу обрати се о. Теофану. „А што ти неговориш о. Теофане? Та ти би ваљало први да си проговорио.“ О. Теофан стајао је све до сада као штатуа од камена с узвишеном главом, скрштеним рукама, гледећи на противнике погледом крајњег  презирања. На лицу му се сијало чуство узвишености и самопоуздања. Све, што се до сада говорило, слушао је, као да се њега и нетиче:само су му једине очи прелазиле на онога, кои је управо што говорио. Ове архимандритове рѣчи као да му одкопчаше закопчане устне. „Моја сестра!“ проговори он значајним, али одсѣчним гласом, показујући на Ленку. Сестра! промумлају други калуђери, погледе један на другог, и развуку образе као кад ко рекне: осрамотио сам се! И нехотице понесе сваки од њих руку к бради и повуче је прѣко ње, па један за другим одшуњају се из ћелије. „А јеси ли наредио да приправе конак за госпођу сестру,“ запита архимандрит; „нама ће свима бити мило, да је лѣпо дочекамо.“ Архимандрит се окрене Ленки. Као човѣк од најбољег свѣта поздрави је сада и проговори јој: „Ја се особито радујем, да сам дошо до срѣће познати вас. Сматрајте, да сте код своје куће. Ми сви имамо сестре, пак знамо такову уважавати... особито тако лѣпу сестру, и тако отмѣну,“ дода смѣшећи се љубезно. На то јој пружи руку да се с њом рукује. Прѣко цѣле слике архимандритове преливала  се свѣтлост најуглађенијег понашања. Али му је из ока сијнула у два три маха зрака, која је Ленку врло неугодно дирнула. Она му се само ћутећки дубоко поклони, али му руке недаде. „Моја сестра одлази овај час, проговори о. Теофан, „Ми смо имали мало разговора и свршили смо га. Она нема више никаква посла овдѣ. А и вече се приближује... До Митровице има прилично покасати, а ваља да дође тамо пре мрака!“ „Како би ми њу пустили од нас тако брзо... То неби било нимало лѣпо... Шта би о нама мислила... Останите ви само овдѣ милостива; неможете ви ићи... та ето је скоро ноћ... а ноћ није за госпође да путују.“ Све што на човѣку говори, и лице, и очи, и звук гласа, и држање тѣла... све је показивало, да, би архимандриту особито мило било, да гошћа у манастиру остане. Ленка је осѣћала, да јој доиста ваља ићи. Послѣ свега онога, што је проживила у послѣдњем часу, појави јој се прѣка потрѣба, да буде сама, да буде своја. Она захвали дакле са нѣколико рѣчи гостољубивом домаћину; метне шешир на главу; огрне мантил, узме сунцобран и пође. „Хоћеш ме одпратити до кола, Тошо,“ рекне о. Теофану. Овај пође с њом. „„Допустите да вас и ја изпратим, кад већ није другчије!“ примѣти архимандрит, пак пође и он с њом. Лаким скоком сиђе се госпођа са првога спрата, и изиђе на манастирска врата на поље пред манастир. Махне бѣлом својом марамом на страну, гдѣ су јој стојала кола. Ова се лако невидише, јер бијаху мало заклоњена. Кочијаш бијаше лѣпо обучен; каруце су биле нове, а коњи изгледаше, као да су из ергеле грофа Пејачевића. Код капије манастирске били су сви калуђери изкупљени, па су нѣшто занимљиво говорили. Кад опазе госпођу са о. Теофаном и архимандритом, ступе на страну, и гледаше све зачуђеним погледом. „Хоћемо ли се ми јошт видити?“ запита госпођа о. Теофана. „Доћићу сутра к теби“ рекне овај, „то јест, ако ми допусти г. архимандрит да могу из манастира отићи.“ „На сваки начин“ проговори архимандрит. „Доћићу и ја с њим; имам и онако посла  у Митровици, а ваља ми се за посѣту одужити!“ Ленка скочи на кола лако као птица. „Тѣрај оштро!“ проговори кочијашу. Кочијаш ошине коње и ови поскоче као стрѣле и изчезну као муња изпред очију калуђера. „Ходи ба мном о. Теофане! Та ја море ништа и незнам о твојој фамилији. Ходи да ми приповѣдиш. Сестра ти је дивна госпођа. Ходи да ми мало повише о њој кажеш.“ Калуђери гледаше, шта је то, да архимандрит наједаред тако признаде о. Теофана. Питали су се очима, но нико незнаде одгоненути. Напослѣдку проговори о. еклисијарх: „Ја само толико знам, да смо се грозно осрамотили.“ Један од оних млађих стисне устне, набере чело, и искриви очи: „А ја опет велим, биће ту нѣки други враг!“ „Хоћеш опет да забодеш нос куда нетрѣба“, примѣти онај други млађи. „Погледај се само у огледалу. Отеко ти је нос за два, па изгледа као да је ракијска тиква.“ „Хм!“ одговори му овај. „Ти си том крив; ти си ме турао и гурао док се врата неотворише. Али погледај се и ти у огледало. Чини ми се да ти је рожчић на челу израсто. Ниси  тако челом лупио о под ни кад си при рукополагању метанисао.“ На то се разиђу. О. Теофан допрати архимандрита у овога ћелију, пак онда замоли, да га за вечерас остави на миру, а сутра ујутру ће му све казати. Архимандрит га одпусти и он оде у своју собицу. 9. Нов човѣк. Ноћ наступи. Ноћ је духовник дана. Може сваки лако знати, каква је ова ноћ била за о. Теофана. Свака црта призора, у ком су биле главне особе он и Ленка, прелазила му је по више пута испред духовног ока. Но већ понашање његове црне субраће бијаше му крв у велико охладило; а сад му ноћна тишина и враћајућа се превлада хладнога разума помогне, да сам себе и опет подпуно у своју власт добије. Што је прошастог вечера нашо за право по унутарњем осѣћању дужности: то му је сад хладни разум својим освѣтлењем показао по све оправданим. „Њој је тешко — и мени је! „Али другачије неможе да буде. „Та ја сам калуђер. „Одреко сам се отца и матере! „Примио сам анђелски чин! „Заклео сам се Богу! „Вѣнчао сам се с црквом. „Друга љубав... друга невѣста била би за мене гадна издаја... злочинство! „Само тако је могло бити!“ Онда је подуже ћутао и премишљао. Напослѣдку проговори: „Неможе ми бити жена, али ми може бити љубљена сестра. Као такву сам је срдцу свом пригрлио... Тако и остајемо!“ Идеа, која га је довела у калуђерство сијне сад чиста као и прије пред његовом душом. Једва пред зору легне у своју тврду постељу и наскоро заспи. Опет му се присни онај стари светитељ са миртовим вѣнцем и камилавком. У сну разтвори устне и разговетно проговори: „Нуз ту капу није мѣста том дивном вѣнцу на мојој глави.“ На то се промешкољи и окрене зиду. Тако је спавао као заклан дуго... дуго... Дан већ бијаше ојачао, кад му нѣко на врати куцне, и тим га пробуди. Манастирски ђак уђе у ћелију, назове му добро јутро и јави му, да га архимандрит к себи позива. „Кажи, да ћу таки доћи!“ одговори ђаку и дигне се из постеље. Оде на манастирску чесму и умије се. Хладна вода и јутрењи зрак разбистре му живот подпуно. Осѣтио је, да му је глава чиста, срдце мирно. И архимандрит није ту ноћ много боље провео. Јучерањи догађај узбунио га је јако. Он је имао око 50 година. Али је много млађи изгледао. Узраста је био повисока; а чинио се још вишим, што није имао велика трбуха. Коса и брада тек је по нѣку сѣду показивала. Све ово чинило је, да је изгледао много млађим. Бѣло блѣдо лице обично и лѣп крој очију, благост на образи и у очима, и господско држање чиниле су га врло пријатном појавом. У гласу му је лежала угодна љубкост, у говору сласт. Ова личност прибавила му је глас лѣпог архимандрита. Сасвим је наравно, да су га нарочито госпе хвалиле. Он пак познат је био већ од своје младости као велики пријатељ лѣпога пола. Ово пријатељство к лѣпим госпама, и симпатичка  наклоност са њихове стране к њему, стало га је по свој прилици митре, а нарочито један случај из раније младости, кои ћемо те релативне важности ради овдѣ да споменемо. У старије већ дане митрополита Стратимировића био је он архиђаконом у двору у Карловци. Био је млад и лѣп, понашао се господски и угодно, допадао се и мушкима и женскима: сви су видили у њему за кратко врѣме архимандрита и сигурно су држали, да неће предуго бити без епископске круне. Митрополит оде 1825 године на дијету у Пожун, гдѣ дубоко у зиму остане. Зима је била лѣпа; саоник што може бити добар; а вечери ради ране и сјајне мѣсечине бајни. Архиђакона су у свакој кући радо видили: а он је у једну најрадије одлазио. Случајно је у тој обитељи била млада лѣпа умиљата госпођица. Ова се јошт са једном другом зажели просањкати. Мати и једне и друге дѣвојке пристану на то, да им со жеља изпуни. А на предлог г. архиђакона одреди се да се сањкају од 8—9 сати у вече, јер је онда већ пуна мѣсечина. Ове се приуготови. Али како буде дружтво изненађено. Г. архиђакон дође обучен у цивилне хаљине, стане на салине иза сѣдала, развије бич и почне кинстлерски пуцати. Коњи су имали прапорце и мала звонцета, а јурили су као крилате хале по снѣгу улицама. На кратко, веселѣ је било неизказано: забава неописано угодна. Али има људи свакојаке ћуди; а и очи нису у свих једнаке. Нѣки виде и по ноћи а нарочито кад је лѣпа мѣсечина. На брзо затим пукне гром у Пожуну а разпрсне се у Карловци. Митрополит Стратимировић био је у старијим својим годинама строг престрог. А нарочито није знао шале, кад се о калуђерима радило. Прва пошта донесе ту ужасну заповѣст, да се г. архиђакон тај час из митрополитског двора у свој манастир сели. Сутра у јутру дођу манастирске тарнице, и наш млади умѣтник „бичопуцанија“ оде и без ручка у своју пустињу. Дуго је врѣме протекло и о њему није се ни говорило, као да је умро. Временом постао је исти архимандритом, али у двор није ишо никад. А непонесе ни епископске круне, премда је шесету годину живота скоро достиго. Он ни послѣ тога није престао цѣнити и  уважавати све, што је лѣпо у свѣту, а нарочито међ младим женскињама; али нити су му више пале на ум саонице ни бич. Архиђакон постане архимандритом, шегрт мајстором, ученик умѣтником: како ко хоће. На крову манастира његова нѣгована је велика густа чуваркућа; — а нико тако неприкрива у кућама оно, што ваља да је тајна, као чуваркућа. За то се и зове чуваркућа, и зато је и саде на крововима од кућа. Лѣпа Ленкина слика од синоћ није му силазила с очију. Ил спавао ил се будан по постељи превртао, увѣк му је била пред очима. Ко је? Шта је та прекрасна жена? Отајство, што ју је увијало, указивало се као она танчица, на којој се маглене слике појављују. Сестра му је?... какви то мили призори прелазе прѣко танчице! Није му сестра?... На танчици се појави друга провидна дружина, али и опет лѣпотом дивна, милином бајна!... На сваки начин отворило се полѣ за особито занимљиву дипломатичну и стратегичну акцију. „Овдѣ се дају прибавити користи од више врсти,“ проговорио је сам себи, кад је ствар добро промислио и размислио. „Ова дивља светиња“ — мислио је на о.  Теофана, — „може ми начинити скандал и побѣћи из манастира. А како ме гледи митрополит, само би ми јошт то трѣбало. А може ми и манастир подићи; економ је добар. Па може се из њега начинити и какав Доситеј, пак да видиш свѣта у манастиру.“ „Она се види да је богата“, мислио је на госпођу Ленку, „па може манастир у њој добити добру ктиторку, а та би нам доиста јако трѣбала.“ „Најпослѣ може одпасти што и за нас.“ Овдѣ је мислио себе, те је мало жмирнуо и насмѣшио се у једно доба. „Трѣба прије свега задобити о. Теофана. „Онда га ваља утврдити у његовој занешености за калуђеровањем. „Напослѣдку има му се отворити изглед на успѣх жеље и намѣре. „Уз то трѣба употрѣбити сходне начине, да се млада госпођа од манастира неодбије. „Онда ваља сачувати манастиру магнет, кои би ју к њему привлачио. „А најпослѣ има се осути манастир зраком и мирисом раја: да јој се укаже као рај на земљи.“ Промисливши и размисливши сва, једва дочека архимандрит зору и устане необично рано. Но о. Теофана нема ваздан. Најпослѣ пошље ђаче, да га пробуди ако јошт није устао, и да га зовне к настојатељу. 10. Настојатељ дипломат. „Ти си необично добро спавао?“ проговори архимандрит. „Та већ је у велико дан.“ „Касно сам устао“ одговори овај мирно али озбиљно. „Опростите ако сте подуже чекали на мене.“ Затим метанише, пољуби архимандрита у руку, и опет метанише. „Ништа, ништа,“ проговори му овај благо. „Учинило ми се истина подуже врѣме; али из тога видиш да ме ствар интересира. Сад сѣди на ту столицу пак отвори срдце; — можеш бити увѣрен да говориш отцу. „Ја сам зрѣо човѣк... изкуство мога живота врло је богато. „Ако трѣба помагати, хоћу а и могу. „На тебе многи вичу; али ја знам да вичу на свакога. „Многи те мрзе... али ја те уважавам. „Наша господа обично немаре, кад им млађи теже на више... ја другчије мислим. „Што више наши калуђери теже, да су изображенији, што више имају воље к свом чину  и позиву, што већма настоје за тим, да нам куће цвѣтају: тим су мени дражи и милији. Зашто, јер ће тим боље бити свима, и калуђерима и настојатељима. „Код тебе сам познао више ствари, које ми се допадају; држим да се неможеш на мене потужити. „Биће боље и мени и теби, док се боље познамо. Зато отвори срдце преда мном, а ја сам ти ево казао, пред ким говориш и коме. „А најпослѣ говори што хоћеш и како хоћеш. „Непитам те ни за шта; нетѣрам те да ми кажеш, што нећеш сам собом да говориш. „Али да ми нѣшто мораш казати, то сам увиђаш; то си и синоћ увидио, кад си реко да ћеш ми данас све казати, што држиш, да ми имаш казати. „Дакле говори: ја слушам.“ О. Теофан приповѣди архимандриту у кратко све, што је нама већ познато. Архимандрит је слушао помњиво, док је о. Теофан говорио. Кадкад су му се само црте лица преобразиле; при крају узме на образ израз пуне озбиљности. Кад о. Теофан свој говор заврши, продужио је архимандрит своје ћутање јошт нѣко врѣме. Напослѣдку му проговори: „Ниси ни мого другчије учинити као поштен човѣк, као ваљан калуђер одговорио си само својој дужности. „Да ниси послушао гласа дужности убио би себе и овога и онога свѣта. „А убио би и ону сироту жену. „Јавно би вас мњење живе саранило; а калуђерство, то право, чисто, свето калуђерство уписало би тебе у књигу издаица, у којој је први уписан Јуда Исхаријотски.“ „Е мој синко“, дода за овим мало уздахнувши, „и ту ти могу из собствена изкуства послужити. „И ти си свештеник; могу и ја теби свој грѣх исповѣдити. „Био сам и сам млад; био у исто таквој прилици. „Већ сам хтѣо да бѣжим прѣко Саве са женом, која ми је била милија од цѣлога свѣта. „Но на срѣћу имала је она отца и мајку, те јој на пут стану. „Мало ми срдце није пукло; али сам касније познао, да је било боље, што тог било није. „Она се удала послѣ, и била је срѣћна у срѣћној својој породици. „Ја сам се отрѣзнио, и увидио, да би био увѣк несрѣћан човѣк, да сам онда постиго што сам желио. „Ако сам и послѣ и увѣк на њу мислио, „али је овај спомен био чист, сјајан, и у великој мѣри мио. „Није ме ништа у души пекло, ништа ми срдце пресѣцало. „Душа ми је била спокојна, а то спокојство основа је мирног живота. „Право калуђерство носи у себи најсигурнији и најбољи лѣк против таковој болести у души. „Чуо си и читао си, да су многи у љубави несрѣћни тражили утѣхе у манастирској ћелији и ту је и нашли. „Незнам је л ти познато, али мени су казивали, да је и велики наш Стратимировић разцѣпљено срдце расом завио. „А то исто кажу и за узвишеног нашег Лукијана. „Шта више нѣки причају, да је несрѣћна љубав и народног нашег просвѣтитеља Доситија у Хопово допратила. Тако сам барем мого слушати. „Колико је дакле прѣче, да ти останеш гдѣ си, кад си већ и онако ту. „А има калуђерство по себи већ задаћа, које су у стању да ту празнину срдца изпуне. „Калуђерство је довело Доситија до оне славе. „Манастир је улио Мушицком оне пѣсме, које су га у звѣзде дигнуле. „Ковиљ је и само Ковиљ одранио Раића и одљуљао његова духовна чада. „Да су ови људи остали у свѣту, свѣт би их своим волнама однео, као што је толике силне друге духовне снаге и велике духове без гласа и имена у свом крилу саранио. „Па дична дѣла толиких црквених Јерарха, кои су као епископи и архиепископи име своје овѣчили! „Њих је калуђерство, њих је манастир до оних висина довео. „Но све су ово висине славе, коима се и изванманастирским дѣлањем долази. „Ал има манастир баш у свом правоме животу ствари, које нису мање славне; „Ту је на прилику служба божија у манастирској цркви. Ова може човѣка узвисити до анђела, попети међу светитеље. „Помисли само на проповѣдање у цркви. Гдѣ је така прилика на другом мѣсту, доћи до имена једног Јоанна Златоуста. „Узвишени позив исповѣсти доводи чистог и човѣкољубивог духовника до висине светих апостола Петра и Павла, и даје му у руке кључе од раја. „Молитва над болнима... повраћа често мило здравље отцу и матери, сину и кћери... затвара гробу врата, и отвара двери срѣће кућама,  које је већ смрт црним велом почела обмотавати. „Уздизање манастирског имања... срѣдства, за стоструко благотворне цѣли.. „Практично мудрословље.. „Свето пѣсништво.... „О! пѣсна, дивна пѣсна претвара просту манастирску цркву у храм небеске славе, гдѣ анђели поју свемогућем прѣстолу химну хвале и славе. „И дан данас може један прост калуђер у нашем манастиру дотѣрати да га свѣт светитељем признаје и уважава... да буде правим светитељом, врачем души, срдцу и уму народа, вођом к свему, што је узвишено, свето, сјајно.“ О. Теофану играло је срдце у њедрима док је ово слушао. То је манастир, каква га је он у идеи виђао! Млада глава, која га је у манастир довела, помислила је бар кадкад на Доситија! „Али несмѣ нико држати, да све ово само собом долази! „Не; у манастиру живе људи, као и други људи, људи грѣшни, слаби, у толико тврђег срца, што су се свега одрекли што друге занима, ублажава, укроћава. „Борбе трѣба... али нема сумње о успѣху, ако се само иде своим путем. „Ето и ти си данас једну запрѣку божијом помоћу прешо. „Ти си био на опасном путу. Нетрѣба да ти ја то кажем, видиш и ти сам. „То је велика побѣда боље природе у теби, што си напаст најжешће страсти тако јуначки одбио. „Ја ти честитам на тој побѣди. „Шта би било? Кратко врѣме страст би памет умотала; живио би као у рају. Али би брзо памет сијнула; ти би видио, да си пао као нико, пао ко Адам у рају. „Са свију страна пружиле би змије отровнице главе управљене твом срдцу и савѣсти: нити има онога на свѣту, ко би ти у напред мого казати, да ћеш свршити без казни, кад си се подао грѣху. „Но уједно тим си показао, да у теби живи снага, која је доста крѣпка и за најтежа дѣла. „Ватра куша врѣдност злата а опасност снагу човѣка. „Послѣ те сјајне побѣде можеш бодрим духом ступити на бојно поље са другим противностима. „То си дакле добро учинио и ваља да останеш при том. Име ће ти остати сјајно, савѣст чиста а будућност без отрова. „Али као сестру можеш је пуним правом сматрати. Без сваке љубави, а нарочито без љубави свете и чисте смежура се срдце у човѣку, и он постане огорѣли пањ. „Прво врѣме нетрѣба да се виђате, али касније можете се и виђати и разговарати. „Твоја сестра биће сестра свега манастира. Ми ћемо је сви примити као своју сестру... као браћа сестру свога брата. „Она може бити правим анђелом хранитељем нашег манастира! „Знаш, да наша обитељ није богата, што више да је сиромашна. „Госпођа Ленка богата је. Она може цркви нашој знамениту помоћ принети, а да неосѣти. А то је одношај, кои само поштовање заслужује и доноси. „Али је првих дана несмеш видити, јер би се рана позлѣдила.“ „Ви сте чули, да сам јој обѣћао да ћемо се данас видити!“ рекне на то о. Теофан погледавши у очи архимандриту. То је истина“ примѣти архимандрит, погледавши га проницавајућим погледом. „То је истина. Можеш јој писати; и мораш јој писати. Око је прозор за анђела а врата за ђавола. Тако ми је сам покојни Иринеј казао; и имао је посве право. Благо човѣку, што крв  није као зрак коим дишемо, него као црвено вино. Ово врије у свом суду, али се не прелива као узбуркани вѣтар преко брда и долина. „Пиши јој. Напиши јој како најбоље знаш. Кад човѣк пише, много ће рѣђе погрѣшити, него кад устима изражава што мисли. Ја ћу јој јошт данас однети твоје писмо; казаћу јој, да си се узвисио у анђеле и светитеље, да си сачувао име благослову садашњости а слави будућности. „Теби пак ваља да се занимаш; да си у послу свеједнако. Твоја је задаћа да ствараш и подижеш. „Ено ти цркве... молитве су крила у небо. „Ено ти школе... школа је сабор анђела. „Даћу ти да садиш, дотично продужиш наш шљивик, да буде, каква га нигдѣ нема; а одредићу ти један комад земље у Петковици да, засадиш виноград, кои ће ти име за навѣк у манастиру одржати. „Знам да умѣш, хоћеш и можеш. Преправи све што ваља, па почни како врѣме за то наступи. „Јеси ли задовољан? „Ја мислим, да ће тако бити најбоље!“ О. Теофан се премишљавао подуже... Најпослѣ рекне: „Кад мислите да ће тако бити најбоље, нека... буде!“ На то се дигне да пође. „За пол сата донећу вам писмо!“ „Па куда идеш?“ „У моју ћелију!“ „Није потрѣбно; ено ти писаћег стола, хартије, пера и мастила: то је све у бољем стању него у твојој ћелији. Ја идем у другу собу, да се спремим на пут; а ти сѣди ту, па пиши на тенани. Имамо времена. Заповѣдићу да се преправе кола, па сам се до подне и вратио. Митровица није далеко, а мои су коњи добри.“ То рекне и одведе о. Теофана к писаћем столу. Зазвони и каже ђаку, да му се каруце упрегну и пред манастир изведу, и оде у другу собу. Врата за собом затвори. Тамо се умије и очешља, и лѣпо обуче, тако да се чисто засија. О. Теофан се мало подуже неогласи. Писмо је било кратко, али га је дуго састављао. Најпослѣ подпише га и поспе пѣском, пак онда се накашље, дајући знак тим да је готов. Врата се одмах отворе и архимандрит изиђе к њему сасвим готов за пут. „Ево, вис. преч. господине; ево вам писмо.“ Архимандрит узме писмо из руке о. Теофана. Изиђе с њим из своје собе, закључа је и сиђе се на кола. 11. Тетка и нећака. Ленка дојури брзо у Митровицу. Већ јој се путем разроје мисли у глави. Кад уђе у собу осѣти да ју глава боли. Њу је дочекала тетка, материна сестра, с којом је у Митровицу допутовала. „Та гдѣ си дѣвојко? Ето се већ ноћ спусти, а ти недолазиш. Шта ми није по глави пролазило, Хвала Богу, кад те видим да си ту, и да си здрава читава.“ „Није ми баш најбоље,“ одговори Ленка у полу чујући, што стара говори, у полу пак нечујући. „Заболи ме глава. Мораћу лећи. Лаку ноћ тетка!“ За тим оде у другу собу, коју бијаше за себе задржала, док је стара као вѣрни чувар спавала у првој соби. Ленка није могла спавати; узбуђење било је велико. Мислима и преметању нигдѣ краја. Нећемо потање описивати њено стање. Сваки га себи може лако представити. Више јој се пута, пречује онај паклени грохот калуђера. Једва пред зору заспи. Није дуго спавала. У сну јој се приказао онај ужасни призор из манастирске ћелије. Глава јој бијаше попустила, крв се мало умирила. Кад се пробуди, наравно да јој је прва мисо била оно, што јој се синоћ догодило. „Право је имао Тоша. Ја сам била на хрђавом путу. „Чудо, шта узаврѣла крв учини. У онај пар отишла би у сам пако. „Ми неможемо бити муж и жена. Неможемо никако! Бићемо дакле брат и сестра. „Колико сам га пређе љубила, толико га сад неоцѣниво уваживам. „Он је био мој анђео хранитељ.“ Сад јој се опет појави пред очима она ужаса пуна сцена. Стрѣсе се. „Чудо! Дошла сам да га видим. Од куда наједаред она ватра. Одкуд она страст? „Непитај Ленка! „Бог те је сачувао! „Пружи му дакле руку, и буди му, што жели да му будеш! „Буди мила сестра љубљеном брату. „Тако нека буде! „Како ми је олакшало на срдцу!“ Ко познаје нарав човѣчију, он ће разумѣти и схватити стање Ленкине душе. Кад изиђе на крај смѣси, која јој бијаше узмутила и главу и срдце, сване јој у глави, усели јој се мир у срдце. Отвори прозор. Укаже јој се дивно ведро јутро. Свѣжа хладовина покуља јој у собу. Зрак сунца и струја зрака одговорише свѣтлости у њезиној глави и струји у њезином срдцу. Нов се живот роди у њој. Стара тетка устала је одавно, и прислушкивала је код врата од Ленкине собе, да ли је ова будна. Кад чује да се прозор отвори, одшкрине полагано врата и уђе к нећаци. Ова је стојала у дражестној јутрењој хаљини код прозора. Кад ју тетка опази обрадује се. Веселим дакле гласом поздрави је. „Добро јутро, Ленка; добро јутро дѣвојко!“ Ленка се осврне, и одговори „добро јутро тетице!“ Глас одпоздрава и садржај тога умири стару. Она приступи ближе; загрли нећаку и пољуби је топло. Ленка пољуби стару у руку. „Како ви спавала: — Боме сам се ја синоћ јако била поплашила.“ „Како је било, добро је прошло!“ одговори нећака озбиљно. „А гдѣ си била! Нехтѣде ми рећи ни гдѣ си била, ни од куд долазиш. Ти, јогунице! Ти!“ И опет је загрли и изљуби. „И боље је,“ примѣти јој нећака. „Други пут ћу ти све казати, а дотлѣ ме немој запиткивати; видиш да сам здрава и читава, па можеш бити задовољна. „Данас ћемо кући. „Имаш кога овдѣ походити, походи га до подне. Послѣ ручка ћемо у Н. Сад.“ „Ја сам јучер била код госпође Пуљинице. То ми је једино познанство још из младих година. Нисам је видила има пуна врѣћа година. Али је и она остарила.“ „Но сигурно није тако лѣпа бакица, као моја тетица, је ли?“ Ово рекне Ленка па загрли своју стару тетку. „Е није да“, стане се ова цифрати. „Теби сам лѣпа, а други кажу да сам авгара.“ „Лажу, тетице; лажу. Нема мојој тетки пара. Па кад се још лѣпе обуче, па метне наочари, па стане читати Љубомира у Елисијуму... Бога ти тетице, колико си га пута до сад прочитала?“ „Опет ти мене заједаш, неваљалице једна!  Да богме. То није роман по моди, као што су они твои, како се оно зову? „Христо Монте“ — „Монте Христо!“ поправи је нећака. „Све једно“, рекне тетка. „Монте Христо — Христо Монте. Није по шији него по врату. Па „кајмнисе фон Париз“. „Но, тетице... Нисам знала да ти и нѣмачки штрбецаш...“ „Та чула сам, ћерко... али да ти право кажем, незнам јесам ли добро изговорила...“ „Сасвим добро; мало по србски, али ће те свако разумѣти, ко зна шта хоћеш да кажеш. Но немој да се дишпутирамо; немам ја ништа против Љубомира у Елисијуму. Та и ја кад сам била мала читала сам га спрам мѣсечине.“ „И врѣдно је ћерко!“ „И врѣдно, врѣдно, тетице. Него нисам свршила што сам почела говорити... Дакле, кад моја тетица метне бѣлу набрану капу на главу, наочари на носић, па сѣдне и чита Љубомира у Елисијуму... Онда јој нема пара, што је лѣпа; баш као... као... но, као професорка.“ „Него ваља да фруштукујемо.“ „Ја јучер нисам добро ручала... нисам ништа вечерала... Нисам ноћас спавала... па да виш да смо у Бечкереку, па да нам сад Јула донесе нашу кафицу... чини ми се, да неби ни двѣ шољице биле сувише.“ „Па томе је лако помоћи“, примѣти стара, изиђе брзо из собе и зазвони по служавку. Није дуго постојало, али ето ти фруштука.. изгледао је сасвим господски... Служавник бѣлим утирачем застрт, шољице и вандле од финога бѣлога порцелана... шећерница од новог сребра... „А јел добра кафа?“ запита тетка подворницу.  „Код нас је најбоља кафа у Митровици, милостива,“ одговори дѣвојка. „Е видићемо...“ рекне стара госпођа. „Ако кафа буде добра, повешћемо те у Бечкерек, па ћемо те тамо удати за једног спахију. Је си ли чула о банатским спахијама?“ „Нисам!“ закикоће подворница. „Ја сам из Земуна... била сам у Београду... па сад мислим поћи у Букарешт...“ „Е онда ти и нетрѣба Бечкерек и његове спахије,“ примѣти стара.. „У Букарешту има бољара... тамо су свѣ гомиле од дуката.“ Подворница се опет закикоће. „Е, нисмо ми научене на дукате. Ја би била задовољна и са банкама!“ Ово рекне, па пошто је била међутим стол застрла, и посуђе и шоље на њега метнула... оде из собе. Али је најпре пажљиво погледала и стару и младу госпођу. „Добро, добро, тетка... још ће та доћи у Бечкерек да изкупиш обѣћање.“ „Што му драго дијете,“ одговори стара. „Нека дође; нефали јој ни у Бечкереку то, што има у Митровици. Собарица собарица, било у Митровици било у Бечкереку. А нити је што друго била у Земуну, нити ће да буде у Букарешту. Него хајде сѣди, да се фруштук неолади.“ Међутим је Ленка насула и тетки и себи. Кафа је врло добро изгледала. Стара је међу тим фруштук коштала и стане главом горе доле махати. „А, фајн. Евала! Можеш сести и јести... ни цар нема боље.“ И заиста или је Ленка била за кафу, или кафа за њену глад... фруштук је био врло угодан. „Сад хајде да се полагано спремимо, па ћемо у 12 сати мало што ручати, и одмах на пут поћи,“ рекне Ленка устајући. „Сѣди ти само, ја ћу све паковати...“ „Паковати! Тетице, да вас чује покојни Видаковић... та некаже се србски паковати, него поспремати!“ задирне је Ленка. „Е ћути бога ти дѣвојко... Старо..  тупо. Ја овако научила, па шта ћу. Но добро, што није Видаковић жив... било би ми заиста непријатно да ми замѣри.“ „Има их и горих, кои сад живе!“ „Шта ти твои жутокљунци, ваљада“ — Баш ми је брига за те. Ти нису врѣдни калпака покојног Видаковића. „Богме, то је био човѣк! Сѣћам га се као данас. Он је био професором на нашој гимназији. Као да га гледим. Онај сиви самуркалпак зими, па оно модро јап.... огртач, хоћу да кажем шлифер са 7. јачица, чизме с високим сарама..“ „Па фрак од плаве чохе, са жутим дугметима...“ прихвати Ленка. „Да,“ настави тетка, „и то си чула од мене, па штап у руци, подебео бамбусрор са сребрним оковом... Е мој синко, другачије је такав човѣк изгледао, него сви садашњи списатељи — фићфирићи.“ „А јесте ли се добро пазили“ запита Ленка смѣшећи се. „Е да, нема од тог ни говора“, примѣти тетка достојанствено. „Друга су оно времена била. Нисам се усудила ни проговорити кад је он био у друштву. Пред Видаковићем да проговорим ја балавица... Боже сачувај! Та стегнуло ми се грло, па не могу од тешка решпекта ни словца да изтиснем... А нисам ја много пута  знаш ни била с њиме. Једаред дваред десило се да сам га нашла код Каулиције, а ја сам се дружила са његовом Катицом... а иначе само сам га на улици видила, кад пролази поред наше куће, па ми се чинио, да није као други људи... Боже ме прости, чинило ми се да је какав светац.“ „Ха, де да те пољубим за тај разговор мила тетице,“ рекне Ленка смѣјући се, премда мало кисело, па то и учини. „Та кости незаборављеног списатеља морају се у гробу од радости потрѣсти, кад му кћери народа тако о њему говоре. И ја имам радо покојног Видаковића, и да је којом срѣћом жив, би га у госте позвала па би га подворила и прочастила да неби знао шта га је снашло. Господин Јоца казивао ми је да је радо што добро и појео и попио. Али у послѣдње врѣме није му баш најбоље ишло. Ту је госпођа Јовановићка инжинирка учинила гласа и себи и нашем народу. Она га је у своју кућу у Пешти смѣстила, па га је надгледала, и као рођена сестра нѣговала; она му је очи затворила. Тетице, ја сам с њом позната... па сам је толико пута изгрлила и изљубила, кад ми је о послѣдним часовима љубљеног списатеља свога времена приповѣдала. Баш јој хвала; све Србкиње ваља да повичу: Слава јој!“ Старој се укаже суза у бистром благом  оку. Она се диже и проговори кроз сузе: Лака му била земљица: а Србљи га неће никада заборавити.“ „И неће“, придода Ленка одсѣчно. „Доћиће већи духови и бољи списатељи. Али ће се народ ипак мило сѣћати списатеља свога детињства!“ Сад се разиђу госпође и стану ствари купити да се за пут спреме. 12. Није како се хоће, него како је суђено. Управо су биле спремиле ствари и за пут приредиле све, и сѣле у теткину собу, кад нѣко куцне на врата, и на одговор слободно, уђе. То је био архимандрит, с којим се бијаше Ленка синоћ познала. Она се тргне и на час преблѣди. Онда устане, прими поздрав долазећега и понуди га у другу собу, али заједно поведе собом и стару госпођу. Пре него што се архимандрит посади, проговори: „Извините, милостива госпођо, што вас узнемирујем.“ Ленка му прекине реч: „Опростите, господине архимандрите, али мени неприпада наслов милостива госпођа; мој  покојни супруг нити је био племић ни господин.. он је био добар ваљан сеоски трговац у Банату, и више ништа.“  Архимандрит се међутим бијаше већ на одговор приправио и рекне: „Ваше одлично понашање даје Вам пуно право на тај наслов, коим сам се послужио. Међутим ја Ћу се служити онако, како више одговара Вашој смѣрности и жељи него личној заслузи.“ На то сѣдне на канапе поред старе госпоје, а Ленка се посади у фотељ с друге његове стране ближе прозору. „Ваша рођака?“ запита архимандрит погледавши на стару. „Моја рођена тетка, Марија Новаковић удовица.“ Архимандрит се на то представи старој госпођи. „Ја сам Вам донео писмо, госпођо“, обрати се Ленки. Извади писмо из листнице и пружи јој га. У Ленки се сви живци потрѣсу. Тражила је мало да оддахне, и зато стане писмо превртати и с једне га стране загледати и с друге. „Ви ћете већ знати ко пише?“ запита је архимандрит, мотрећи оштро али непримѣтљиво, како се она при том држи. „Мислим да знам“ одговори Ленка, која се  бијаше међутим подобро окуражила. Разпечати писмо и стане га у себи читати. Њено лице непромѣни се ни цртицом. Присутност тетке и странога господина учине јој лице каменом. Прочитавши писмо савије га Ленка и метне га пред себе на стол. Стара госпођа гледала је то на архимандрита, то на Ленку, незнајући шта је и како је. „Видите из свега да пред вама стоји ваш пријатељ... ваш пријатељ,“ проговори архимандрит. „И зато држим да ћете ме за такова и сматрати, и радо примити сваку услугу, коју од правога пријатеља тражити ни примити смѣмо,“ — Ленка незнађаше правога смисла ових рѣчи; она их је дакле само просто саслушала. Архимандрит се обрати старој госпођи и запита ју: „Јесте били кад год у овим странама?“ „Никада до сада,“ одговори му она. „А јесу ли вам познати наши манастири са ове стране Фрушке Горе?“ запита он даље. „Ни с ове ни с оне стране“ одговори стара; „ја нисам до сад била ни у једном манастиру, до у Ковиљу,“ „Е па то ваља сада да се мало по њима обазрѣте, барем по најближима.“ „Ленка хоће да идемо одмах послѣ ручка  кући“ проговори на то стара. „Па тако нећемо ни сада ни једнога видити моћи.“ „Одлазите јошт данас?“ обрати се архимандрит Ленки. „Одмах послѣ ручка!“ „А, тога немојте чинити! — А ако већ неможете дуже остати, а оно допустите, да вас одвезем бар у манастир К... Тај лежи на вашем путу. Ту ћете прегледати цркву, и видити како манастир изгледа, пак онда сутра можете рано поћи даље. И ја ћу с вама поћи.“ „Није нужно да се трудите господине,“ рекне Ленка. „Другом приликом провешћу ја моју тетку по Фрушкој гори. Али сада морамо одлазити“. „Ви сте познати са госпођом Пуљиницом овдѣ. Ја сам код ње одсѣо, јер је то моја пријатељска кућа одавна“, проговори архимандрит на то старој госпоји. „Она ми је о вама говорила и казала ми је да би радо видили кои манастир У Фрушкој Гори. А она ће с нама поћи... то ће вам бити још згодније.“ „Та мени би било право,“ проговори стара. „Ја сам доиста са госпођом Пуљиницом о том говорила и она ми се обећала да ће с нама поћи. Али ето, кад дѣте хити кући, то мора да има разлога; пак за то морамо одлазити. А ја би заиста врло радо видила барем један фрушкогорски  манастир. Ако га сад невидим, нећу га никада ни видити, па ћу у жељи и умрѣти.“ „Е, ту жељу госпође тетке морате уважити,“ прихвати архимандрит. „Кајали би се до смрти, да јој то сад неучините, и да јој се — та смртни смо људи — што догоди, то неби могли себи никада опростити.“ На те рѣчи своје тетке и примѣтбу архимандрита нађе се Ленка присиљеном да пристане на то, да иду послѣ ручка са госпођом Пуљиницом у речени манастир, да тамо преноће, пак сутра да се упуте управо кући. Стара тетка радовала се доиста као дѣте овом крају разговора. Ко зна, како наш свѣт гледа на наше фрушкогорске манастире, тај ће разумѣти топлу жељу старе госпође. Приповѣда се у народу, да је један бачки кочијаш возио киријом једну обитељ у фрушкогорске манастире. Као што је познато, има много људи у нашем народу, који ужасно псују. У те људе спадао је и овај кочијаш. Док су се возили по Бачкој, служио се исти тим своим обичајем у излишној мѣри. Но наједаред престане са његове стране свака псовка ни опомињао је своје коње врло њежним изразима љубави и старања: хајде рано, хајде голубе, и т. д. То падне господарима у очи; али незнадоше од куд тај умиљати вѣтар дува. Тако су прошли своје фрушкогорско путовање, и вратили се срѣћно у Бачку. Чим су ступили у Бачку, одрѣши се на једаред језик кочијашу, и стара пѣсма почне снова, реко бих у умноженом издању. Господари се сгледе, шта је то сада, и један га запита: „Море Гавро, шта је то с тобом? Ових дана био си сасвим други човѣк спрама тих коња. Чисто нам је било мило, како си био с њима благ и љубезан. Одкуд то, да си опет стару кожу навуко.“ „Е, господару,“ одговори Гавра и пљуцне извадивши лулу из уста. „Ових дана били смо све у манастири и близу њих, па нисам смѣо псовати; а сад смо опет од њих далеко, па може поднети.“ Сад тек схвате господари моменат Гаврине перипетије. У даљини сјају се Фрушкогорски манастири у чаробној свѣтлости нашем народу, а нарочито старијим женским особама. Одтуда онај жар у жељи Ленкине тетке, а одтуда бар једном страном и то, да се Ленка склонила да јој жељу изпуни, ма да је, нарочито сада, имала пуно узрока свог да сваки манастир обиђе, и што прије похита кући. На то устане архимандрит да пође, говорећи: „Послѣ обѣда доћићу дакле ја са госпођом Пуљиницом овамо, па ћемо се онда одвезти.“ На ово пружи руку посве пријатељским начином старој госпођи. Ова га пољуби у руку. Он ју благослови: „Бог својеју благодатију.“ Ленка се само поклони. „Ала је то љубезан господин,“ проговори стара, кад га изпрати и натраг се врати. „То је прави господин. Јошт нисам видила таквога архимандрита. Све је на њему господски, и хаљине и персона и начин. Не као онај наш у К. неочешљан, неодељан; нити гледи као свештеник, ни говори као господин. Овај ми се баш допада: овако ваља да се држи и разговара сваки, који крст на прсима носи.“ Ленка није ни слушала шта јој тетка говори. Она је на ново узела писмо са стола, како је архимандрит из собе отишо, те га је читала и читала, и то тако с цѣлом душом, да нити је што чула ни видила, што у соби бива. „Какво ти је то писмо?“ запита је тетка. Но Ленка није ни ове рѣчи чула.  Стара је стојала и чекала, да Ленка остави писмо и да се с њом разговара, али тога недочека. Остави је дакле нека чита докле јој је воља, а она изиђе у своју собу. Послѣ ручка дође госпођа Пуљиница овима у гостионицу. Ленка даде упрѣгнути освоје коње у кола. Недуго затим дојуре и архимандритове каруце са четири жерава пред гостионицу, и стану. Архимандрит дође горѣ, и чувши да су госпође за пут готове, позове их да пођу. Као уљудан господин пружи руку Ленки, да ју одведе на кола. Но ова рекне својој тетки, да даде господину своју руку и иде с њим, а она ће са госпођом Пуљиницом за њима. Господин архимандрит сведе стару госпођу до кола и мишљаше понудити Ленку да с њим на његови коли иде; али се ова већ бијаше са госпођом Пуљиницом на своје каруце посадила, и тако архимандрит nolens volens понуди стару тетку на своја кола и посади се крај ње. Старој је било врло угодно, што се возила са господином архимандритом на четири коња: али овај бѣше ту вожњу сасвим другчије преднацртао, па му небијаше сасвим угодно, кад му лѣпа удовица округове помрси. Међутим као прави дипломат употрѣби и ову прилику, да стару за себе задобије. И доиста је стара тетка тако била обчињена пријатности и разговором господина архимандрита,  да би му дала први глас за митрополита, да је трѣбало за то гласовати. 13. Настојатељ кесеџија. Дошавши у манастир К... затеку тамо архимандрита домаћина и јошт једног старијег архимандрита, настојатеља манастира Р. Представе се. Домаћин архимандрит био је архимандрит Гурије; оног старијег архимандрита представи домаћин као архимандрита Пришу. Домаћин остави дошљаку колеги стару тетку, а он поднесе руку младој нећаки, и тако пођу. Госпођу Пуљиницу усрѣћи трећи крстонсац својим спроводом. Они су били већ и онако стари знанци. Одведу госте у цркву. Ленка дарива честни ковчег богато. „Колико је?“ запита потихо Р-ки архимандрит домаћина, кои употрѣби згодну прилику, те дар из таса у свој џеп премѣсти, да га ко неузме, коме неиђаше. „Дванајест.“ Одговори овај значајно. „Мажи пискове!“ одврати му овај. „Помози и ти,“ шапне му домаћин. Ово наравно није нико од гостију чуо, а и да је чуо, неби знао, шта значи. Покажу за тим и ризницу. Ризнице наших манастира врло су празне. Један и други предмет од какове важности, и то у једном другом ли манастиру, иначе ништа што би човѣка занимало. Шта је овому стању узрок, то јошт нико није показао. Једни мисле, да није ту никад ништа ни било. Други говоре, да су учени људи из далеко земље долазили, и све што бијаше знатније и знаменитије, поодносили. Нѣки најпослѣ држе, да се није чувало, како би ваљало, јер манастирски житељи незнадоше врѣдности, која у таковим стварима стоји. Брзо дакле бише гости готови са прегледањем ризнице. Особиту позорност гостију побуди одѣло србских деспота. Није само кривица настојатеља тих манастира, што те ствари нису тако описане и нацртане, да их може видити и онај, који нема прилике и трошка, да их у нарави види. Имамо ми људи изван манастира, који су зато и способнији, и више позвани, па нису тога,  до сада учинили, барем не онако, како би то код срѣћнијих народа одавно били учинили. Настојатељи су само у том јако сгрѣшили што се нису старали, да се такове реликвије боље сачувају, и цѣлисходније смѣсте. А митрополити старији сгрѣшили су Богу, што вису за времена све те драгоцѣности народне под своју руку узели, те их к себи пренели, под строги надзор узели, и на једном мѣсту изложили онако, како би народу пред изображеним свѣтом на углед служиле. Но сад је овако. Да се вратимо нашим гостима. Обишавши све, што бијаше занимљиво у манастиру, понуди домаћин госте, да се потруде да виде мало предѣл око манастира. Сунце се бијаше већ подоста к западу спустило. Предмети бацаше сѣни дугачке. Небо чисто као сребро. Тишина подпуна. Стара тетка бијаше сасвим узхићена манастиром и изнутра и споља. Да ју је ко у том часу понудио да се постриже, и да то може код нас бити.... невѣрујем, да се неби одрекла „мира и јаже вЪ мирѣ.“ За њу су ови часови били часови чистог духовног уживања, каквог до сада није имала. Са старом је ишо њен господин архимандрит. Ленку је спроводио домаћин. А госпођу Пуљиницу забављао је онај други архимандрит. Домаћин архимандрит био је врло научен човѣк. У погледу начина, коим се обходио у друштву, била су два мњења. Једни су говорили, да је подпуно свѣтски човѣк, а други, да није за финије друштво. Кои су имали право... то се незна, јер мњења неспадају ни на царске судове ни на пороту. Спроводећи Ленку развио је архимандрит све дражи свѣтска човѣка. Био је пун досѣтака. Говор му се преливао као најлѣпши „калоспинтехромокрене.“ Очи су му разнобојне искре просипале; уста се најсочнијим смѣхом развлачила. Но госпођа је била баш тај дан у оном расположењу, које напрема свим дражестима и тѣла и духа бијаше оно, што зид бобу. Било је часова, у коима није ни чула, шта, јој пратиоц говори. Она остане хладна. На више питања не даде му ни одговора.  Он је очевидно ово неправо тумачио, кад је узимао, да му артиљерија с успѣхом оперира. По гдѣкоја зрака у очима пратиоца дирне госпођу неугодно. Гдѣкоје му рѣчи садржаваше два смисла, од којих ју један увѣк врѣђаше, ма да незнађаше управо зашто. У смѣху му одсијаваше нѣшто, што младу жену чешће натѣра, да предмет погледу на другој страни потражи. „Ми ћемо сад на онај мали брѣжуљак. Одандѣ је неописано лѣп изглед на равни Срѣм. Него ви сте се, чини ми се, уморили. Ви Бечкеречани знате само по паркетима и банатској длановидној равници без умора ходити. Дајте руку, па се ослоните мало на мене!“ На ово узме је под руку да је уз брѣжуљак поведе и случајно јој руку јаче притиште уз себе. Ленка стане ову извијати. „Оставите само руку на миру, није мени ни мало тешко вас водити. Ми смо калуђери одморни људи. Док мирјани своје сладке терете сваки дан вуку, идемо ми салтаџије, сами лако кроз најлѣпшу природу. Сад незнам управо шта је боље. Ако је истина, што путници пишу, да пола сласти изгуби, ко сам путује, онда је наравно боље имати друга при свему, што духу  човѣка годи. Ево сад смо на брѣжуљку. Погледајте само каква је то красота! Оно вам је тамо Авала, недалеко од Београда, ово је равни Срѣм, у ком нема стопе неурађене. Оно тамо на десно јесу Босанска брда, Цер, колѣвка Поцерца Милоша. Ено Руме... а ено Митровице. Незнам ил доиста видим, ил ми се само чини, да тамо видим Саву као танку сребрну пругу. Видите ли је и ви?“ запита Ленку и погледи јој дубље у очи. „Невидим,“ одговори ова, и извуче руку изпод његове. „А погледајте мало иза себе. Ено вам најлѣпше партије Фрушке Горе.“ Ленка се окрене, и ту јој се покаже доиста слика пуна дивоте и чара. Зраци сунца, које се већ западу клоњаше, обасули бѣху гору неописаним дражима.  „А погледајте тамо“, рекне архимандрит и покаже јој сѣницу од дивље лозе, и у њој клупу. „Ово је капела за најсрѣћније врѣме човѣштва, за млада срдца; за вас реко бих баш као нарочито прављена. Ту сѣдити, око собе ову дивоту гледати, из пѣсничких уста прелѣвање страстне љубави слушати, а у срдцу сласти раја осѣћати: то мора да је non plus ultra сваке милине. „Добро би било да се мало одморите. Хајде да сѣднемо на час тамо!“ На то је ухвати за руку и пође тамо. Ленка погледи и нехотице гдѣ је друго друштво, али они сѣли подалеко па се одмарају. Она одтргне своју руку, и проговори: „Ми смо далеко отишли од другога друштва. Ја ћу да се вратим. Моја тетка сѣди; знак је да неможе даље.“ Ово рекне, па нагло пође натраг друштву. „Та неће нико појести тетку. Немојте се журити. Ја стојим добар, да неће нико на њу ни зинути.“ Ленка се није ни обзирала, него је хитала к другима. Неостаде друго ни архимандриту, него да ускори кораке, и да иде барем близу за њом, кад већ неможе уз њу. „А ми сѣли овдѣ, да вас дочекамо,“ проговори тетка Ленки, кад се ова приближи. „Старост је старост. Стар човѣк није никуда пристао. Што си се ти вратила; ми би вас овдѣ дочекали. “ „Видила сам сав Срѣм,“ — проговори Ленка, „па и нѣшто од Србије. Пак сам дошла да и тебе одведем. Знам да ћеш се радовати. Та нарочито тебе ради и дошли смо у овај манастир.“ „Та кажите истину госпо!“ рекне домаћин „Немају Банаћани смисла за гору и даљину. На ово се и опет стане крупно смѣјати. „Та за оне има гора и даљина јошт и највећу драж, који јој нису навикнути,“ примѣти архимандрит Партеније. Архимандрит домаћин заклони уста шаком од другог друштва, и рекне ономе: „Ћт’ бабо! Што се намећеш као сочиво на божић,“ па му изплази подобар кус језика. Од другог друштва је ли ко то чуо и примѣтио и спазио, незнам; али је Ленка и чула и видила. Она погледи на архимандрита, ком је пантомима упућена била. Овај се чинио сасвим невѣшт, као да се то њега ништа и нетиче и прихвати поглед госпође с лаким осмѣјком. Ленка се окрене од архимандрита и рекне тетки: „Хајдемо у собу, већ је за тебе хладно!“ На то се друштво дигне и упути се у манастир натраг. У исто доба упустио се бијаше архимандрит Гурије у разговор са старом тетком и забавио се с њом. Ленка се придружи архимандриту Партенију, и пођу напрѣд. „Ја ћу сутра зором поћи кући, ко зна хоћемо  ли моћи коју у овој ствари проговорити, а мени се чини, да сам дужна да одговорим. „Допустите ми нѣколико рѣчи г. архимандрите! Ви сте мени данас донели писмо од мога Тодора. Смѣм овако рећи, јер смо од синоћ брат и сестра. И остаће ми до самога гроба милим братом. Ово мислим да смѣм сваком казати, и да ми се за то замѣрити неможе.“ „Неможе госпођо,“ потврди архимандрит. „И трѣба да буде тако. То је право духовно сродство. А ово је јаче много пута од сродства крви.“ „Ја сам његово писмо више пута прочитала. Оно је огледало његове душе, а то огледало показује изванреднога узвишенога човѣка. Ја одобравам подпуно његове мисли. Писати му немогу... говорити о њим неби било сходно; и за то вас молим да му кажете, да ја исто онако мислим као што он пише; да има у мени највѣрнију сестру, која га љуби као брата рођенога; и да ће се у мом спомену блистати његова слика као слика каквога анђела! Хоћете ли му ове моје рѣчи приобштити, господине? Ја вас за то лѣпо молим.“ . „Хоћу с драге воље!“ одговори архимандрит. „У толико прије, што посрѣдовање између два тако племенита створа, као што сте вас  двоје, уздиже и онога, кои посрѣдује. Хоћу му Ваше рѣчи вѣрно изпоручати.“ „Дајте ми на то Вашу свештеничку рѣч, да ћете му казати ове моје рѣчи и ништа друго, ни мање ни више?“ „Ништа друго — ни мање ни више; па то ево моје руке.“ И пружи јој своју руку. „Хвала вам!“ рекне Ленка и да му своју руку, коју архимандрит топло стисне и одмах изпусти. „А хоћете ли му бити добар настојатељ?“ запита Ленка спуштајући очи к земљи. „Хоћу и то. Ја сам му већ казао, шта ћу му чинити. Осим тога упутићу га, да научи лѣпо служити. Ја сам из оне школе, која је на то много држала, да свештеник лѣпо служи. И мислим, да сам прилично у тој умѣтности напрѣдовао. „Код његове особите велике воље к богослуженију, и крај његове узвишене душе, надам се, да ће му поћи за руком, те ће га народ за кратко врѣме тражити и одликовати. Његова молитва дѣловаће као лѣк код болесника, као глас више утѣхе код разтужених срдаца.“ „Ја Вам унапрѣд захваљујем, господине. То су рѣчи достојне црквенога управитеља.“ „Изволите ви само послѣ нѣког времена доћи...“ Ленка махне главом да неће. „Како неби дошли!... Та он је толико исто ваш болник, колико мој. Ви јошт већу снагу над њим имате него његов настојатељ, ма да му је брат рођени. Сад није савѣтно да се видите; али кроз 5—6 недѣља морате доћи да га видите, и да вас види... Њега ништа неможе већма за његове труде наградити, него ваше живо саучешће... неможе му ништа више снаге улити, да на свом путу напрѣдује, него мисао, да ћете ви доћи, да ће моћи своје намѣре, своје труде, своје успѣхе сестринском нѣдру приобштити, повѣрити, и из оних уста укрѣпљење, одобрење, прѣсуду чути, кроз која говори најчистија љубав, највећи пријатељ. Пак онда морате и на то помислити. Он хоће што је најбоље, жели што је најузвишеније... али у свѣту има сто прѣпона, хиљаду противности. Кад човѣк на многе прѣпоне наиђе, — неугодне противности изкуси, хоће да му дух клоне, да га воља остави, да му снага малакше. И онда је тек несрѣћа готова. Ту несрѣћу уклонити, духу, вољи, силама нову енержију улити може само пријатељ, каквог он у Вама има. Хоћете ли рескирати да с раздераним срдцем, можда поремећеним разумом пропадне, за навѣк  пропадне, док му Ви помоћи, док га Ви до успѣха довести можете? ... Хоћете ли му доћи?“ На ово погледа архимандрит Ленки у лице. Она и нехотице погледи му у лице и очи. Са тог лица из тих очију блистала се зрака тако топла, тако привржена пријатеља, да јој је само један одговор могућим остао. Она дакле одговори мужевно: „Хоћу!“ „Дајте руку на то; у сигурност за брата, прима од сестре строги завѣт пријатељ и једне и другога!“ Она му даде руку, и рука је изражавала пуну збиљу воље. У тај пар чује се глас архимандрита Гурија: „Шта се ви једнако рукама љубите?“ Друштво се било међутим к овим двома приближило. Ленка и њен пратиоц окрену се к друштву али нерекну ништа. „Јест, јест,“ настави онај. „Нељуби се само устма, него и очима, и руком... кадкад и ногом... онако изпод стола!“ И овај је свој виц пратио са оним смѣхом, кои смо већ више горѣ квалификовали. Ленка неугодно тим дирнута окрене главу на другу страну. Госпођа Пуљиница насмѣје се сладко и громко овом вицу; а стара тетка није знала, шта  управо каже г. архимандрит, па видећи да јој се друга цери, развуче устне и сама. Архимандрит Партеније смѣшећи се фино, одговори свом другу: „Виц и ти рођена сте браћа. Какав један такав је и други. — Мени је госпођа Ленка дала руку на то, да ће и мој манастир почествовати, кад јој послови допусте.“ „А, то је друга ствар... То је дакле присѣга. Па и то стоји, да се присѣга полаже не само устма, него и руком... Дајте и мени руку; госпођо Ленка, да ћете и мене опет посѣтити, кад у Фрушку-Гору дођете. Ако је за г. архимандрита Партенија част, кад му дођете, то ће бити за ме грдна уврѣда, ако ме обиђете... Дакле, дајте руку!“... На ово јој пружи руку. „Неби било право, господине,“ примѣти Ленка. „Него како сте лѣпо моју тетку дочекали, доћиће вам она. Обадвѣ неможемо од куће.“ „Немарим“, рекне архимандрит. „Кад дође к мени тетка, онда ћу ја с њом к вама у Бечкерек. То ће бити јошт боље. Онда ћемо тамо бити сами. Дакле тетка, дајте руку, да ћете ми доћи!“ Тетка узме све у шалу и даде му руку. „Сад би ваљало да ти вратим у твом новцу,“ примѣти архимандрит Партеније. „Знам шта мислиш,“ стане се архимандрит Гурије церекати. „Па зашто да се ја са тетком не пољубим? Та ја у њој видим своју мајку, и ево Ћу је као такову из свег срдца загрлити и пољубити.“ То рекне па загрли и цмокне стару тетку онако јуначки. Цѣло се друштво смѣјало из срдца. И сама тетка пристане уз друге. „Него знаш како ми се чини“, рекне опет архимандрит Гурије. „Кад стојим ја с тетком, онда се казују свѣту мати и син, а кад ти стојиш уз гђу Ленку, онда сви виде отца и кћер.“ И овај виц архимандритов уроди обћим смѣхом. „Ја сам задовољан,“ примѣти архимандрит Партеније, па се онда окрене Ленки, и рекне јој: „Е, мила кћери моја, врѣме је да идемо к вечери. Дај отцу ручицу, да те одведем.“ Ленка се насмѣши и рекне: „С драге воље, драги отче.“ Даде му руку и пођу напрѣд. Архимандвит Гурије недође у неприлику, него прихвати шалу и проговори тетки: „Драга мајчице, хајде да ти синак помогне.“ На што узме тетку изпод руке и пође за онима. „А ми ћемо за њима као стари пријатељи,“ рекне госпођа Пуљиница архимандриту Приши, и пружи му руку. Ово је био старији господин, кои је све  гледао и слушао са благим саучешћем, али није рѣчи изустио. Сад први пут разведе устне и примѣти звонким тенором: „То је чест за мене!“ и поведе госпођу за другима. Примѣтити нам је, да је овај господин био највећи пѣвац у читавој Фрушкој Гори, и с тога су га и звали фрушкогорским славујем. За пѣвницом у цркви био је јединствен. Срдце је имао голубиње, руке отворене. Неизказано добар домаћин био је душа сваком друштву. За то су га сви радо имали. У женском друштву ћутао је и слушао. Сам рѣдко коју да је проговорио. 14. Дух у гостинској соби. Код вечере је опет архимандрит домаћин био разкалашно весео. Ту се шалом разћерета и стара тетка уз госпођу Пуљиницу. Ленка је ћутала и кадкад се само насмѣшила. Домаћин покушао је више пута да и њу у шалу уведе, али му није пошло за руком. Најпослѣ управи атак управо на њу. „Вѣрујете л ви, госпођо Ленка, да имаде духова?“ „Ја нити вѣрујем нити невѣрујем,“ одговори ова. „Е, данас ћете изкусити, да их има,“ рекне јој архимандрит. „Мој предходник у овом манастиру гледао је прѣко свега радо лѣпе младе женске очи, и у том је уживао чисто платонски. Нарочито је имао пасију на очи, као што су те ваше. „Није било смѣрнијег калуђера од њега. Сви су га поштовали као светца. „Умре, и у нашој га цркви сахране. „Сад већ од више година чујемо, да се као дух појављује. Кад добијемо какву младу лѣпу гошћу, ето га у поноћи у њеној соби. Џак ако је будна, он јој погледи у очи и изчезне. А ако није будна, а он приступи њеном кревету, па јој повуче за покривач, и једанпут и други пут, док се она пробуди. Како јој једаред види очи, а он јој даде благослов и изчезне.“ „Јао мене!“ повиче стара тетка, којој је коса на глави растла, док је архимандрит приповѣдао. „Небојте се, мајко,“ рекне јој он. „Ви сте истина били и млада и лѣпа; али сад имате ево поодрастла сина, па нисте више млада, ако сте и лѣпа... стара госпођа, мислим. Него шта ви велите на то“ запита Ленку. „Да је мало раније, ја бих дала упрѣгнути, па бих отишла из куће, гдѣ се тако што догађа;  а сад држим, да се само шалите. У осталом, гледаћемо да незаспимо до пред зору, пак ћемо избечити очи, чим се укаже на врати.“ „Ето шта си учинио твојим новим вицем,“прововори архимандрит Партеније. „Нећеду јошт госпође ни ока ноћас склопити. Та невѣрујте...то је сама лакрдија. Нема ту духова... Одкуд духова у манастиру?“... Небојте се ви ништа!“ окрене се госпођама и рекне им. „Нема духова у твом манастиру, л’ има у мом,“ примѣти домаћин и изклиби зубе на свога колегу. „Богме ја нећу тренути,“ рекне тетка, „ма да нисам ни млада ни лѣпа. Премда врло уважавам живе архимандрите, л’ мртвима далеко лѣпа кућа.“ „Добро, добро; видићемо; моје је гостима казати. Међутим будите увѣрени, да никакве опасности нема. Овдѣ ће то само бити доказ, да је госпођа Ленка млада и лѣпа, да има особито лѣпе очи и да се допада и самим мртвим архимандритима ове куће.“ Уз ово се смѣјао опет чудноватим оним његовим смѣјом. Најбоље је у таковом случају ћутати, учинити духу по вољи и немицати се!“ „Хајде престани, молим те,“ рекне му архимандрит Партеније. „За шалу је превећ. Пак  позиваш госпођу Ленку да ти дође у госте: лѣпа ми гостба.“ „А шта ти знаш!“ осѣче се на њега друг му: „Можда ће госпођа Ленка више наћи задовољства у конверзацији са духом архимандритом, него са живим без свакога духа.“ И опет се чује онај смѣх са читавом шкалом од тонова. „А да шта би се разговарали Бога вам!“ рекне најпослѣ озбиљно. „Чим би провели вечер? Та наше госпође знаду, да непуштају са другог свѣта ни патријарха, а камо ли архимандрита. Нема ту повратка ни милионарима, а камо ли сиротом каквом настојатељу манастира. Будите ви без бриге! Гдѣ станују толики свети отци, несмѣ ту такав дух ни присмрдити, у толико мање, што живи настојатељ зна цѣнити лѣпе очи боље, него сви, који су на тој столици пре њега сѣдили.“ Гости су вечерали у архимандритовој гостинској соби, а не у обштој трапезарији. Архимандрит домаћин поведе сад разговор о другим стварима и покаже толико знања и духа, да је све прекрасно забавио. Мало по мало забораве сви поред живог на покојног архимандрита, и разиђу се скоро око поноћи у своје спаваће собе. Свака гошћа добије собу за себе; из једне се ишло у другу. Соба, коју Ленки одредише, показивала је, да је она била обергошћа. И оне су друге двѣ биле пријатне и лѣпе, али њена бијаше највећма украшена. Из ње се ишло у оне друге. Госпођа Пуљиница каже другима лаку ноћ и оде у своју крајњу собу. Стара тетка огледала се по својој соби, пак онда се врати својој нећаки и рекне јој: „Да виш дијете, ја се бојим сама спавати. Она приповѣст архимандритова неће ми дати ока затворити.“ „Зар нисте видили, да је сва приповѣст била само хунцутарија,“ рекне јој ова. „Била шала, била истина,“ рекне тетка; „да виш мени се јежи кожа!“ „А ти лези ту у мој кревет, а ја ћу се сложити на овај диван,“ одговори јој Ленка; „па ћемо бити слободније и ја и ти.“ „Ја ћу лећи на диван,“ рекне тетка. „Е, да како, сад ћу ја допустити, да ти стара ломиш кости, а ја млада да се башим по кревету. Лези ти само у кревет, а ја ћу ево донети један јастук из твоје собе и покривач, па ћу спавати ко царица.“ То и учини, и тако се смѣсте. „Нек остане свѣћа да горе,“ рекне тетка. „Па ћемо је оставати да горе,“ одговори Ленка. Легну. Стара није могла да заспи од мисли на духа архимандрита, а Ленки је свѣћа ометала. Никад није могла спавати, кад је свѣћа горела. Но ћутала је. Само се сваки час окретала с једне стране на другу. „Е ти сад нећеш ока затворити,“ рекне јој тетка. „Угаси молим те ту свѣћу, јер нећеш трѣнути. Ако на мене наиђе какав страх, а ја ћу те викнути, па онда упали свѣћу.“ Ленка учини тако. Метне свѣтњак близу себе и шибице до њега, па угаси свѣћу. Није дуго трајало и млада госпођа спавала је у велико. Али стара није могла заспати ни за живу главу. Сад је нѣшто пукнуло; сад нѣшто кврцнуло, сад опет шушнуло. Дигне главу, напне уши: ничега нема! Тако је подуже трајало. Опет нѣшто шушне: иде нѣко по соби. Сѣдне у кревету, слухти свом снагом: нема нигдѣ ништа. Причинило јој се. Мало послѣ учини јој се, да се врата од предње собе отварају. Опет сѣдне и слухти; но није ништа. Потрајало је то подуже. Најпослѣ превари је сан и мало заспи. Но сад јој стане нѣтко покривач вући. Пробуди се. Скочи у кревету. Није ништа. Нѣко ју ухвати за раме... То неможе бити машта. Осѣтила је јасно да јој рука почива на рамену. Сад већ није била шала. „Ко је то?“ повикне. „Ленка пали свѣћу,“ повиче јошт јаче и скочи из постеље. Ленка се тргне и тарне шибицу, да упали свѣћу. Но ова неухвати. Тарне другу, но и ова неприми. „Та пали, шта „мрдаш; има неког у соби!“ Смртни страх чуо се из теткинога гласа. Но шибице неће да се пале, те неће. Ваљда је и код Ленке узбуђење сигурност одузело. Најпослѣ успѣ, и запали свѣћу. „Нѣко је овдѣ у соби,“ повиче сад на ново тетка и за тили час појави се обучена. Ленка је била у спаваћим хаљинама скоро подпуно обучена. Устане и узме свѣћу, те посвѣтли на све стране. Нигдѣ никога. Све као и пре него што легоше. „Ти си тето снивала!“ проговори сад Ленка смѣшећи се. „Та нисам дијете! Са свим сам осѣтила, да ми нѣко покривач вуче... сасвим сам добро осѣтила руку на мом рамену...“ „Па шта јошт,“ запита Ленка све већма смѣшећи се. „Па пуцкало је по соби као да неко по њој иде... Учинило ми се, да се ова врата, отварају.“ „То је био дух архимандрит,“ примѣти Ленка раскалашно весела. „Мора да је,“ рекне тетка сасвим озбиљно. „А јеси л спавала? “ „Јесам, чини ми се тренула.“ „То си ти снивала, драга тето.“ Тетка свуда прође по соби, свуда загледи, па онда проговори: „Можда сам и снивала!“ „Снивала, снивала, тетице. Врашки архимандрит, како то је застрашио. Но лези само; ја ћу бити будна.“ На то узме сат и погледа на њега. „Два сата! „Два сата већ?“ запита тетка. „Два! два!“ „А то сам ја ипак морала мало подуже спавати.“ „И снивати, тетице, и снивати. Ајде лези, па спавај. Час духова већ је прешао. Ја ћу бдити.“ Стара легне, и мало по мало заспи. Ленка кад види да је стара заспала, понесе руку да угаси свећу. У тај пар шкљоцну врата, која у предњу собу водише, и мало се отворе. Ленка се сад са своје стране тргне и погледи на врата. Ова остану само одшкринута, како су се одпучила. Најдубљи мир. Никакве промѣне. „Како је то врагу,“ проговори Ленка сама себи. „Зар ми нисмо синоћ врата закључале?... Том је крива тетка са њеним разговором о духови.“ Дигне се с канапета, затвори врата и закључа браву. Затим легне. Но подуже недође јој сан. Најпослѣ угаси свѣћу и заспи. Но овај ноћни догађај имао је ипак једну послѣдицу. Оне се непробуде рано. Већ је било 8 сати, кад су очи отвориле. Обуку се. Кад изиђе стара тетка на ходник да заповѣди кочијашу да прѣже, нађе тамо сва три архимандрита, гдѣ ходају. „На здравље одпочивање!“ предусрѣтне ју архимандрит Партеније. С „Добро јутро!“ поздрави ју домаћин. „Ви сте добро спавали!“ рекне архимандрит Партеније. „Ево већ осам сати. То ми је мило.“ „Касно смо заспале,“ одговори тетка. „Него ја идем сад, да кажем нашем кочијашу да прѣже. „Све је наређено“, рекне архимандрит Партеније. „Није нужде да се трудите. Само да фруштукујемо, па ћемо одмах поћи.“ Мало час се изкупе сви код зајутрака. Домаћин архимандрит предусрѣтне Ленку врло учтиво. Али од јучерашње несташности небѣше код њега ни трага. „А хоћемо ли запитати за нашег духа-архимандрита? запита смѣшећи се архимандрит Партеније. „Ћути бога ти, кад незнаш ништ паметније“, обрецне се на њега архимандрит домаћин. Та сад је свануло“, одговори овај; „нећемо ником покварити ноћ.“ Стара тетка отвори устне, да приповѣди своју невољу, али архимандрит домаћин проговори наглије: „Ја вас небих пустио ни данас. Прави гости остају три дана. Али онај стари господин — показујући главом на архимандрита Партенија — каже, да сте тврдо одредили данас поћи кући, и зато вас несмѣм задржавати да недобијем кошарицу. Хвала вам дакле на почасти, коју сте ми указали. Изволите и други  пут. А од старе госпође тетке надам се, да ће рѣч одржати и да ће ме што скорије посѣтити...“ „Понда и ви морате нас надгледати“, рекне ова. „На сваки начин!... Сад уђе ђаче и јави да су кола готова. Сиђу се дакле. Обоја кола стојала су упрѣгнута. „Ја ћу вас мало изпратити,“ рекне архимандрит Партеније и попне тетку у своја кола, те и он крај ње сѣдне. Ленка се опет повезе са госпођом Пуљиницом на свои коли. Она није у том предѣлу била позната. „Куда води управо овај пут?“ запита госпођу Пуљиницу, кад су нѣко врѣме ишли. „Овај пут води управо у Ириг, а оданде се може у Нови Сад прѣко Каменице.“ Дан је био прекрасан, и Ленка је управо уживала возећи се кроз винограде и шљивике. 15. Настојатељ крпа. Наједаред се укаже очима долина као котао округла. Лѣпа је неможе је се око доста нагледати. А мила је, да срдце у човѣку заиграва. Јошт нѣколико часова и путници престану касом, и пођу кораком. Пред њима се појави ред дивних јабланова уз чисту цесту, која вођаше узбрдице к цркви и згради. То је очевидно био манастир. „Шта је ово?“ запита Ленка. „То је манастир В.....“  „Па шта ћемо ту?“ „Ваљда ће господин да видите и тај манастир.“ Уђу у порту. Дочека их настојатељ игуман и нѣколико калуђера и ђака. Сиђу се с кола. Архимандрит Партеније приступи Ленки и рекне јој: „Уз пут смо свратили у овај дивни манастир. А домаћин је у исто такој мѣри љубезан.“ На то представи домаћину госте, а за домаћина рекне истима: „Најврѣднији настојатељ Фрушкогорски, господин игуман Ананије.“ И доиста игуман Ананије био је љубезност сама. Он небијаше ни млад ни лѣп. Лице му је било мало прошарано од богиња, које је у младости преболѣо. Устне су му подебеле као набрекле. Али је био обучен чисто и скупоцѣно,  као да је владика. И начин му је био врло углађен: видило се да се морао кретати чешће по вишим круговима. На духовитост и знаности није се мого ни мало потужити. И прекомѣрна уљудност напрѣма млађима није га јако мучила. Али је био за својим стварима усталац, као рѣдко ко, и знао се ондѣ гдѣ трѣба показати гладак и сладак опет као рѣдко ко. Промуклим гласом проговори: „Заповѣдајте горѣ,“ и пође с њима к степенима, кои вођаху на дрвени доксат. Улазак небијаше баш величанствен. Ал је доликовао пустињској нарави зграде. Ту одма стајаше и клепало са дрвеним маљицама. А и гвоздени будилник висио је ту на своим узицама. Ходник је био сав од дрвета, широк, и скопчавао је јужни дѣо зграде са сѣверним. У јужном крилу био је стан игумна и собе за госте. У сѣверном била је славно позната трапезарија, коју ћемо такођер овом приликом познати. Кад дођу у гостинске собе, зачуде се нови гости, како је све лѣпо, чисто и господски намѣштено. Но јошт се већма зачуде, кад их доведе домаћин  у крајну собу, до које је дограђен био киоск са прекрасним изгледом на све стране. Из њега се узким степенима силазило у врт манастирски, кои је изгледао на начин малог парка. У соби до киоска налазио се кревет са чистим бѣлим гардинама. „За патриарха,“ рекне домаћин, кад гости на ту страну погледаше, „кад дође овамо.“ У соби, гдѣ су се гости примали, било је много фотографских слика на зиду и мужких и женских, међу овима највише њих у званичним одорама са златним јакама. Кад гости посѣдају, запита стара тетка домаћина: „А какве су вам ово швабе и швабице на зиду?“ И доиста највећи број тих слика бијаху швабе Бахове добе, кои у војводини највиша места у политичкој а и судбеној струци заузимаху, и њихове супруге, сестре, кузине, и својаке. „А, то су ми дала та господа, па сам их морао ту спремити“, одговори игуман домаћин. „Мора човѣк и ђаволу запалити свѣћу. Учинили су ми много пута велико пријатељство манастиру, па и ја сам њима ту радост учинио, да виде своје слике у манастиру, а некошта, знате ништа.“ А истина је била, да се игуман поносио, да има таково познанство и пријатељство са великом господом. Стара тетка у својој невиности одговори му на то: „А гдѣ су вам иконе?“ Икона је у истину било врло мало. „То ми се недопада. У манастиру пуно фотографијских слика, а врло мало св. икона!“ Игумана је ова проста примѣтба добро засѣкла. Да удар забашури, рекне мало живље: „Е, одвешћу вас у цркву, пак ћете видити тамо колико сам икона, и каквих дао измоловати, све својим трудом и трошком.“ У ствари је било ово. Игуман Ананије нити је био велика рода ни науке. Он је својим трудом и привржености код митрополита Стратимировића од простога калуђера до игумна дотѣрао. Дали су му тај манастир, кои бијаше скоро упропашћен. Он је доиста великим трудом и муком довео манастир до степена извѣстнога добростања. Одужио је дугове. Учинио је економију плодоносном. Оправио је манастир. Украсио је гостинске собе. Економске зграде изгледале су доиста као властелинске. Покрио је цркву, и дао ју је од покојног нашег умѣтника Аврамовића измоловати. Знао је храм цркве, видовдан, омилити народу тако, да се кадкад и по 10.000 људи на тај дан к манастиру стицало, одкуда је знатан прилог манастирској каси долазио. Нарочито је умѣо код више господе умимилити се. Патријарх, министри, Коронини, Шокчевић, предсѣдници судова, срезки начелници, предстојници порезких уреда, и сви други главнији државни органи познавали су игумана Ананију, уважавали су га тако, да су му сваку молбу изпунити приправни били. Наравно да се и он трудио њихове жеље погодити и изпунити. „Ако изволите, хајдемо да видите цркву. А видићете и манастирску трапезарију. Она опет садржи велику хисторијску слику и заступа прошлост нашег народа.“ „А, трапезарија манастира В. велика је знаменитост код нашег народа, ма с које стране овамо дошо,“ дода архимандрит Партеније. Пођу дакле сви и оду најпре у трапезарију. Један цѣо зид њен представљао је велику слику, сцене из косовске битке. Молер није баш спадао у први ред умѣтника свога руфета; али је слика била доиста врло живо и сложена и изведена.  Ту је било видити на једном плану без сваке першпективе обадвѣ армије и србску и турску, старог Југ Богдана и девет Југовића, битку саму, Обилића, Топлицу и Косанчића у боју, како је цар Лазар с коња спао, како му Турци главу сѣку, како Вук Бранковић са 12.000 љутих оклопника за гору заилази и с бојишта одлази и т. д. На кратко, код те је слике множина стајала и дивила се по читаве сатове. Било је ту чути и грдње на Вука Бранковића и похвале Милоша Обилића, и израза најдубље побожности, и суза туге и срдачних уздисаја. Ова слика била је у дѣлу за србски прости народ бисер а за манастир драги камен. Није другчије било ни данас код нашег друштва. Банатски гости, и млађа и старија, прешле су сву шкалу чуства од поноса, страха, радости, туге, светиње, и т, д. Нека нам буде допуштено изложити једну малу примѣтбу, која нам овом приликом у перо долази. Морамо се чудити и дивити, да ова слика недаде повода другим нашим манастирима, да и они себи такав драги камен набаве. Што више, било је баш потрѣбно, да се гдѣгод протуслика изведе, на којој би се огледала величина и сјајност нашега народа у старој повѣстници. Примѣра ради да узмемо исто тако велику слику, на којој би били представљени сви србски краљеви лозе Немањине у пуној свити и слави, међу коима има више светитеља православне цркве. А нашло био се и других прилика. Списатељу ових редова пошло је за руком, да је архимандрита манастира Хопова Илијћа приволио, те је овај почео уређивати собу неумрлог просвѣтитеља србског Доситија Обрадовића. Али је то остало у стању примитивног почетка. Ил’ се није умѣло, л’ се није смѣло, то незнамо; али смо увѣрени, да би то служило на дику манастиру и народу. Из трапезарије оду гости у цркву. Црква је била ново молована од Аврамовића. Аврамовићеве боје познате су нашим пријатељима умѣтности. Док су нове, пуне су топлоте; али му је цртање посве мањкаво. Но то нечини много код обичних гледалаца. И наши гости били су врло очарани. При цѣливању свете иконе метне Ленка и опет 12 дуката у тас, које је и овдѣ игуман у своју сахрану одмах узео, да недоспу у неправу руку. Највећи утисак учини код гостију кивот цара Лазара. Стара госпођа пала је на кољена, и грозне сузе прелију јој лице. Кад се мало поутѣши, подигне се, и сад је са најдубљим чуством гледала на светитеља, кои ту цѣлокупан почива. Кивот кнеза Лазара са тѣлом угодника, на сваки је начин света реликвија, какву рѣдко кои хришћански народ има. Овај би драги камен, да се достојно уцѣни, мого бити предметом побожног похађања за наш оријент, као што је ћаба у Меки за исток мухамедански. Али, на жалост, није учињено за то ништа; а тешко ће се и у наше врѣме што учинити. Наравна је ствар, да ми овдѣ мислимо на узвишену идеалну побожност, а никако на мрачно сујевѣрство. С пуним срдцем изиђу гости из цркве. „Но, не могу вам казати, како ми је мило, што сам све то видила,“ рекне стара тетка. „Баш вам хвала, господине, што сте нас овамо довели,“ каже она даље архимандриту Партенију са изразом највеће захвалности и у гласу и у образу. „Само кад сам погодио,“ одговори овај; „захвалности нетрѣба никакве; то је само моја дужност, као житеља Фрушке Горе, и члана једне манастирске обитељи.“ На ово оду у врт, и изиђу на изглед. Све дивно, све божанствено. На чесми није се могла стара уздржати, да се том светом водицом неумије. Ленки је било и самој мило, а нарочито, што јој је тетка тако очевидно необично уживала. Врате се у собе. „Хе, сад допустите, г. игумане, да вам се захвалим на лѣпом дочеку.“ „А куда мислите!“ запита овај. „Ми се журимо кући, то јест најпрѣ у Н. Сад, па ваља да се крећемо даље. “ „А погледајте колико је сати! Ленка погледи, и види да је већ подне. Није ни на ум узела, како је врѣме прошло. „Ви ћете овдѣ ручати, пак онда у име божје пођите. Одавдѣ сте на ваши коњи за 3 сата у Н. Саду. Можете данас врло лако тамо бити.“ Е, сад другче било није. Нити је било разлога да се одлази, ни да се позив домаћинов одрече. У тај пар рекне архимандрит Партеније, кои је на прозору гледао: „Ево нам јошт гостију.“ Сви пођу к прозору, и виде већ у алеји троје каруце, које се приближују к манастирској капији. 16. Многаја лѣта уз румску банду. Кад гости дођу у порту и стану се силазити, виде ови са ходника, на кои бијаху изишли, да се сиђу двѣ старије госпође, а од осталих млађих био је већи дѣо младих дѣвојчица. Домаћин је био пред њих изишо, и дочека их љубезно. Видило се да су све стари добри знанци. Архимандрит Партеније обрати се Ленки и њеној тетки. „Она госпођа што иде са домаћином, то је супруга окружног предстојника; оне двѣ што за њима иду, то су супруге окружних и срезких политичних и порезних чиновника. Оно је грофица Бутлер удата бароница Сајфертиц, а она до ње, то је јошт дѣвојка, њена сестра. Она лѣпа висока, то је супруга првог окр. комесара, родом Бечкиња. Знате, манастири трѣбају чиновнике у сто и сто прилика, па је сасвим наравно да гледе, да с њима у добром пријатељству живе. Нѣки пут дођу сви са својим фамилијама овамо, те се прођу и провеселе. Сигурно ће и данас мужеви и мужки чланови друштва доћи мало касније, па ће бити друштво отмѣно. Мило ми је да се баш тако десило, да видите и лѣпшу страну нашега живота.“ У то дођу госпође са шумним нѣмачким разговором горѣ у салу, и буду све себи узајамно представљене. Разговор постане живахан као међу добри познаници, који се састају да се провеселе. Архимандрит Партеније имао је право. За један сат дођу опет троје каруце и довезу 7—8 мужкараца и старијих и врло младих. Домаћин прими и уведе и те госте у салу; упозна и ове са Банатским гостима. Па то зазвони звонце и гости пођу у трапезарију на обѣд. Обѣд је био сјајан и обилан. Вино хвалише мужки као изредно. Пило се врло добром вољом. Није била трапеза ни без шампањске батерије. Окружни начелник заплетао је мало језиком и говорио брзо; а врло је радо говорио, и скоро није дао ником до рѣчи доћи. Друга црта овога господина, значајна јављала се у том, што је држао да у сваком друштву и састанку представља највишу особу његовог Величанства. Држао је даклем, да је у свачему над свима, те се по томе како у држању тако и обхођењу управљао. Кад је ишо у процесијама увѣк је пазио да други један корак иду за њим, па је турао натраг онога, кои се усудио пред њега или уз њега ићи. Према своим старѣшинама био је подпуно покорни млађи. Тако приповѣдају, да је једаред гроф Коронини као земаљска глава србске војводине дошо у Нови Сад. Начелник даде приредити лов у риту. Но кад буду на мѣсту, опазе, да нема ловачких паса. У највећој својој невољи повиче начелник на званичне послужитеље, да иду у трску и лају нека би се дивљач кренула. Ови се стану згледати. „Та незнамо ми лајати господине.“ „Шта незнате бенгели; то је сасвим лако. Ево видите, само овако: Вав! Вав! Вав!“ Служитељи се стану смѣјати и изгубе се на страну мумлајући: „та није нам ни дѣд лајо. Лај ти!“ У осталом држао је и то, да му ниједна госпођа неможе противстати, премда није имао за то доказа. Од других мушких гостију највише је обратио позорности на себе један црномањаст млад чиновник. Лице бѣло, а брада црна као зифт: мого се доиста врло лѣпом главом сматрати. Очи су му сѣвале од топлоте коју му је бистри дух обилно просипао. Мора да је код свију добро стојао, јер су му сви одобравали, кад би што реко. А послѣ начелника говорио је он највише. Кад дође до здравице, подигне се домаћин, и наздрави њег. високородију, начелнику окружја,  стубу државе и перјаници царевој, који само о добру овога манастира мисли, и све чини радо и весело, што тому иде у хатар; зато да буде са високородном госпођом супругом на све вѣкове здрав и срѣћан. Краснопѣвац манастирски запѣва велико многаја лѣта, у које пристану сви гости и они, који су приличан глас имали, а и они, кои су само крештали. Та његовом се високородију пѣва, мора се викати с другима, па како било да било! Удари се и „во всја тјажкаја.“ Тек што пѣсма у трапезарији умукне, и звона на цркви стану, али исту мелодију почне банда под прозори трапезарије свирати. Сви се прену: очевидно била је банда „иберашунг“ за све. Нарочито се стане игуман домаћин мувати. Њему небијаше право, да се у манастиру чује банда. Већ је и његовом чуству то некако било противно; а осим тога пецнула га и мисо, шта ће на то рећи у двору патријарховом. Начелнику бијаше та музика очевидно врло угодна. То је изгледало као нѣко ванредно одликовање његове особе. А колико је на ову држао, то нам је познато из онога, што смо о њему мало прије чули. Други калуђери погледали су на свога настојатеља  чисто запанути, као да хоће да кажу: шта је то господине у зао час! Онај црномањасти чиновник примѣти ту промѣну како на лицу настојатељевом тако и у погледима калуђера. Он се обрати на игумна и продере се на њега: „Шта? Није ти право? Ја сам, море, ту банду довео, и ја сам наредио да то свирати научи. Боите се ваљда? А? А ко ту смѣ што рећи? Није ли Њ. високородије заступник самога нашега земље господара, гдѣ се год у кругу вѣрних поданика Њ. величанства покаже? Кажи да није, ако смѣш? А зар нису Србљи највѣрнији поданици свога пара и господара од памтивека, па ће такови бити, док је и једнога? Кажи да нису, ако смѣш? Па што се мрзнеш кад таковом господину банда многаја лѣта свира? „А друго ја хоћу да и други народи науче ту нашу красну поему. Ово је србска војводина, па могу и швабски бандисте нашу ноту свирати. Зар је то за нас каква штета? А? „А најпослѣ, хоћу ја да пренесем наше народне мелодије и у други свѣт. А надам се, да ће вам свима то бити угодно, и да ћете ми захвалити. Станковић истина добро ради на тој ствари; али то иде сасвим полагано. Ноте су мртве, клавири су осамљени; а кад банда у народу  засвира, онда добију душу ноте а народ гомилом учи. „Зато неодромбољуј те твоје лалоке, него буди весео. А ви други калуђери језик за зубе, па дижите чаше, сад ћу ја да напијем у име мога среза у здравље Њ. Високородију, па ко са мном непије, тај није друг кесарев. „Gott erhalte Seine Hochgeboren den Herrn Kreissvorstand Trnka! Живио!“ Сви други наравно пристану nolens volens уз напитницу, и загрме из једнога гласа „Многаја лѣта“, а с њима заједно као пратња засвира банда, и загрме звона те се протегла на далеко слава високога госта. Овом се сијало лице од блаженства. Он узме позитуру врховног заповѣдника, пак тек само „снисходителним“ осмѣхом и лаким омахом главе примаше друге чланове друштва, кои му један за другим долазаше, те се с њим куцаше. Кад се пѣсма, свирка и куцање сврши, и звона ућуте запита словослов: „Wie gefällt Ew. Hochgeboren dieser Toast.“ „Herrlich, herrlich, “ одговори онај; „ich werde das Ganze zur hohen Kenntniss bringen. Seien Sie versichert, meine Herren, diese Verherrlichung der hohen Regierung in... in meiner... geringen Person, wird der serbischen Nation angenehme... sehr angenehme Früchte tragen. Ich danke... ich danke.!“ Сад се куцање на ново започне; пѣвање тропара зазуи а банда почне опет многаја лѣта. Ово неспоразумљење уроди наравно не баш најсавршенијом хармонијом, али незгоди доскочи црномањасти домишљан, кои се одмах почне из свих сила дерати: „Hoch! Hoch.!“ те и друге натѣра, да се сви стану дерати из петиних жила: „Hoch! Hoch.!“ а други опет „Живио! Живио!“, те се од тропара чујаше врло мало, а од многаја лѣта нимало. Кад се ова овација сврши, окрене се тај враголан к свом сусѣду, и лагано му рекне: „Шта велиш Ђуро?“ Овај одговори: „Набрусио си Швабе и Швабице баш како ваља. Мајстор си!“ Онај проговори јасним гласом једној госпођици преко астала: „А, Катице, како се теби допада многа лѣта с бандом?“ Ово је била Србкиња. „Па многаја лѣта лѣпо је и без банде!“ одговори ова. „А може л’ се без банде играти? А ти хоћеш да играш. Добро. Ти ћеш играти без банде!“ одговори јој овај. „Баш у пркос теби, недам свирати валцере“ Домаћин устане и замоли тога овога духовитог госта да њега замѣни, и да напије здравице и другој господи. Овај се прими и здравице почну. Најпрѣ се напије високо-благородном господину првом ц. кр. комесару, заступнику Њ. Високородија, сјајним заслугама увѣнчаној глави и породици му; — онда свѣтлом господину другом комесару барону и супрузи бароници; — пресјајној грофици, пупољку јошт неразвијеном; — заповѣднику жандармеријског крила, бриткој сабљи у званију и златној челенки при трпези; послѣ тога старој ктиторки, поносу манастира; најпослѣ госпођицама, руменим ружицама, и млађој господи, извору наде за будућност државе, лаким улацима и галопенима својих старѣшина, репатицама на небу званичном, кои брзином звѣздном лете од једнога краја среза до другога и извршују заповѣсти Беча, Темишвара и Н. Садскога „Сунца“ (овако се звала палата цкр. предстојништва) а свима и госпођицима уједно узетима, као красној кити од ружа и каранфила, крина и трандафила, љубичица и босијока. Кад се сврши пѣсма и свирка, запита високородни, којем чисто небијаше право, што је ова здравица дужа од његове: „Was sagte er was sagte er? Кад му сусѣд изтумачи, онда рекне: „Also  ein gemeinschaftlicher Toast. Aunch gut. Gott erhalte! “ Па макне величанствено главом к свима, коих се здравица тицала. Многима је било наздрављено; нѣкима бијаше то добро дошло, да могу топлину свога чуства дотичној према странци изјавити... било је дакле „многолѣтствије“ и куцање особито живо; а банда, баш као да је знала, коме се напија, упне све гуше, те се чуше и у трапезарији прѣко све ларме, и у прњавор прѣко свих брда и покрај свих звона. Кад се ово смири, стане се наздрављач размахивати, да се на концу конца одмори од труднога свога краснорѣчија: али таман он узме виљушку, да набоде комад печења, али се јави један враг из дружтва те повиче: „А шта, мени ту ни мукајет? Зар ја нисам жив међу вама?“ Нѣки ударе у смѣх, а други погледе ко то говори. То бијаше порезник. „На тебе сам сасвим заборавио,“ примѣти наздрављач смѣшећи се. „Него чини ми се, да би на тебе сваки врло радо заборавио!“ Роди се смѣх и весеље. „Али се увѣк ја сам пријавим“, примѣти онај. „То је истина, и то не сам, него са кметом, жандаром и процѣнитељем!“ рекне му онај. „Боље ће бити, да нечекамо, да сам изтераш, што смо ти дужни.“ Сви се стану смѣјати, и весеље достигне највиши степен. „Дакле!“ почне се наздрављач спремати да наздрави и порезнику. Сви изгледаше запетим жицама инштрумента за смѣх, што ће доћи. „Да живи онај, коме сви желе да га нема!“ Бурно, грохотно смѣјање прасне у дружтву, а наздрављач пружи прѣко стола руку порезнику: „Nichts für ungut; war nicht schlecht gemeint.“ Супруга високороднога нѣшто овом пришапће. Он се тргне и дигне. „Meine Herrn,“ почне штуцати. Морали би знати, да је овом великом господину прелазила горња устна прѣко долње, а грло као да му се од часа на час отварало и сасвим отискивало, па је изгледало као да штуца. „Meine Herrn! Erlauben Sie mir... mir... erlauben Sie, dass ich... ich dem Herrn Klostervor... vorsteher den Toast... Toast spreche. Er soll leben... leben soll er... soll gedeihen wie... wie seine Zwetschken! Живио... Живио!“ Морамо се разумѣти. Домаћин је високородном слао шљива и са дрвета набраних и у  преображеној форми као пекмез и шљивовицу. Срѣмске шљиве немају више равних у европским државама. И саме босанске морају их преда се пустити. Високородни је уважавао и шљиве и шљивовицу: али је највећу цѣну имао у његовим очима пекмез... povidl... Није дакле чудо, што је игумну желио да напредује као његове шљиве. Одзив најгоре можда напитнице био је наравно најиздашнији, баш што се тицало домаћина; али је високородни тај успѣх свом тоасту приписивао, па је са погледом побѣдитеља очи на све стране окретао, а лице му је од радости и поноса... а можда и од вина... сјајало као сунце. Кад се све смири, учини се једном од дружтва да и њему ваља што рећи. Пило се подоста; није чудо, што се мало теже дизао. „Ја се подижем...“ Онај црномањасти кућегазда викне му заједљиво: „Чекај да ти помогнемо.“ „Шта ћеш ти мени помагати, шепртљо,“ одврати му онај. „Није мени трѣбало ничије помоћи ни у другачијим биткама... Alios ego vidi ventos... aliasque“ — овдѣ штуцно, застане и пљуцне. „Procellas!“,“ допуни задиркивало. „Procellas!“, да. А шта је то procellas!“?" Дед, кажи, ако знаш“, запита он противника. „Бурје!“ одговори му онај. „Није него празно буре. Учио си осам школа, па незнаш шта је  procellas!“! Procellas!“  море долази од procella!“, а procella!“, то је скраћена форма од domicella...Знаш сад? Јеси ли контен?“ „Није него од varicella!“ задирне га један старији сусѣд при трапези. „Добро кад ниси казо од parcella!“; ви инжинири снивате само о parcella-ма. Али знам ја еве! Ударићу ја вас по шакама први пут. Ви замѣните често parcella!“ са parcellula!“... Али окајте се, хоћу ја у име долње куће да наздравим домаћину.“ Срѣћа његова, што високородни није разумѣо, шта онај говори, него да покаже да је и он језик круновине научио, повиче горопадно: „Мир всѣм! То је он често у дружтвима чуо, па је сад намѣравао скупо продати. „Тако је!“ одобри говорник. „Мир всѣм! то је калуђерско: Habt Acht! А са „Habt Acht!“ није се шалити... Дакле у здравље нашега домаћина, који нама даје добра вина, и право чини, јер нити је његово ни наше, па што га неби дао... био би луд кад га неби дао. А накнадиће се то њему сторицеју... Зна он то добро,  па је паметан кад га даје. Нека се он само држи свога система. Одозго сунце грије, а одозго лед бије... Имај пријатеља горѣ, па ће ти сијати сунце, а лед неће до тебе ни доспѣти. Пак онда стоји и то: рука руку пере... дакле, ж’ се увѣк руке т. ј. оних људи, кои пљене и продају и пишу платежне налоге ма од које форме. А неће нико порећи ни то: уста хвале господа. Дакле, постарај се за много уста, па ће ти се орити хвала! „Дед, запитај, чије се име данас више чује и разноси од имена нашег домаћина А? Ничије. Ни сам патријарх нема тога гласа и славе, што има наш домаћин. „Иди цару... хвале га! Иди министрима... хвале га! Иди у Беч, у Темишвар, у Загреб... и сами слѣпци хвале га уз своје гусле! „А шта да кажем о нама, о нашим пријатељима? Ево, дам руку, ако га сви нехвале као најврстнијег настојатеља. „Па и госпође наше и госпођице... шта велите? Нема му пара! „Јест, нема му пара! И нема му пара! Па кад му нема пара, нека и проживи године без пара. Сто и једна година приличи му и по Богу и по људма. Живио дакле управо 101 годину, ни мање ни више, али баш ни минута ни више ни мање! Ко се слаже са мном, нека  се куцне с њим, а ко се неслаже, а он да се није усудио принети чашу к устима, јербо ће се вино претворити у отров!“ Опет се разигра многаја лѣта и у трапезарији и ван ње, и једва занѣме гласови многолѣтствија. За овим се дигне дружтво и оде у салу, да пије црну кафу. Старија господа и госпође продужише стари разговор, а младеж пође шетати по собама. Но наједаред поче банда свирати Штраусов валцер. Без договора, без једне рѣчи, сложише се парови младих људи и лѣпих госпођица, те се валцер пресели из баште у собе. У том жагору приступи Ленка старој тетки, и тихо јој рекне: „Ја би пошла... Мени се ово неће да допадне... А и сунце се појако опустило. Него ћу ја да се украдем и одем, а ти гледај тако исто да изиђеш за мном, па ћемо се без рѣчи опростити са овим дружтвом, које можда и воли, да се ми уклонимо.“ Овако и буде. Ленка изиђе и нареди, да јој кола чак долѣ изиђу прѣко моста. Ствари своје даде изнѣти на кола, да нико неопази. И тетка се извуче нѣкако вѣште; оду кроз башту до кола, и таман Ленка да рекне кочијашу: тѣрај! али приступи архимандрит Партеније  и проговори им: „Ви бѣжите. Добро чините. До Н. Сада има добра три сата. А дружтво вас неби пустило ни до зоре. Срѣћан пут желим! И држите рѣч!“ Оне му се захвале на доброти, и одкасају оштро у село и кроз њега даље. На врху брда, уз које пут вођаше, окрену се к манастиру и немогоше се доста дивоте и милине нагледати, која им се при вечерњем сунцу укаже. Рај! прави рај! повичу и једва се одкину од тога призора, те оду. Кад се одмакну, рекне тетка Ленки: „Ти су манастири прави рај земаљски!“ Ленка јој одговори кисело смѣшећи се: „Да, али је врѣме, да дође херувим са пламеним мачем, да изтѣра многога Адама из њега.“ Тетка избечи очи на њу. Она ју небијаше разумѣла. Архимандрит Партеније даде упрегнути у своја кола и оде и он у свој манастир. Они остали буду весели до полноћи. Прњаворци и сељаци стојаше у малим гомилицама, мужки и женске, старо и младо, и слушаше музику. „Хвала Богу!“ рекне један. „Шта неће човѣк доживити, кад дуго живи!“ Архимандрит Партеније изручи вѣрно отцу Теофану, што му бијаше сестра поручила. Тај одговор запечатио је одлуку овога као црвени восак писмо. Кад се архимандрит свуче и легне, запита сам себе: „Јеси ли задовољан са маневром, оче Партеније?“ „Хвала Гурковој жестини што се моје особности тиче, подпуно. Али ноћни духови и швабски валцери отрѣсоше ми са шибица сав лѣпак.“ ДѢО ТРЕЋИ. 17. Митрополит Стратимировић. Архимандрит Партеније одржао је рѣч, што ју је о. Теофану дао. Покаже му комад земље, да на њему засади крстообразно велики шљивик са 11.000 комада дрва. А касније, кад буде готов са шљивиком, одреди му један комад земље у филијалу Петковици, да га виновом лозом засади, и пружи му сва срѣдства, која бијаху на то потрѣбна. Да кажемо напрѣд јошт, да је о. Теофан ове послове идуће зиме на највеће задовољство свога настојатеља и извршио. Но док небијаше дошло врѣме, да се ови радови предузму и обаве, показиваше архимандрит свом штићенику, како се ваља држати, кад се у цркви служи. Архимандрит је био особито изучен у овој вештини, а о. Теофан имао је велики таленат за то, те је учитељ доживио радост, да му је ученик труд подпуним успѣхом наплатио. О. Теофан стужио је, што наши кажу, као светитељ. Народ је како из прњавора и села, тако и из оближњих места гомилама долазио,  кад је чуо, да ће на већи какав празник о. Теофан служити, и глас о његовом „чинодѣјствовању“ пронео се по читавом равном Срѣму. Већ су га почели са побожним увѣрењем к болестницима у прњавору и селу призивати; већ се почео разносити глас, да молитва о. Теофана више помаже него рецепти доктора Фурјаковића кои бијаше вармеђски физикус. На скоро затим долазише и из даље болестници на молитву њему у манастир; а мало послѣ почеше и болнике са стране у манастир доносити, да о. Теофан на „великом входу“ са светом тајном прѣко њих прекорачи. И за чудо, сваки, ком је молитву очитао или прѣко кога је са св. тајном при служби прешо, осѣћао је чудесно олакшање истога часа и одлазио је утѣшен кући. За придиковање није толико способности показивао; лако зато, што му је недостајало и науке и свѣтског изкуства; а за духовника није се мого употрѣбити, јер је био превећ млад. За духовника искала се бѣла брада, а о. Теофан био је јошт у најбољим годинама, млад и тако лѣп, да старији несмѣдоше узети на себе ризико, да га у села на исповѣст пошљу. Ово је ишло све своим путем, и план настојатељев, у колико се тицаше манастирске користи, почне се сјајно изпуњавати, јер и служба  и молитва о. Теофана доносила је сваки дан то већи приход манастиру са свију страна. Али стратегичка страна његовог плана изјалови посве. Тако бива и самим војничким стратезима. И њихов план, кои у почетку акције или јошт и пре те нацртају, изјалови се врло често које протупланом непријатеља које случајним околностима и догађаима. Ленка дошавши кући, осѣти тежину на срдцу и души, коју у прво врѣме тако неосѣћаше. У прве дане бијаше чисто задовољна, да је избѣгнула опасност, која се могла лако у погибељ претворити. Но код куће осѣти најпрѣ пусту празнину у срдцу, која је све тужнијом постајала, што је дуже времена протицало. Свако ће нас подпуно разумѣти, кад рекнемо, да се опет љубав жене у њеним прсима разгоре, и да јој се у самоћи жестока страст јошт јаче разпламти: она се разболи, и болест је била опасна. Трајало је дуго времена, и Ленка немогаше одржати рѣчи, коју бијаше дала архимандриту Партенију, да ће га на скоро посѣтити. Прођу шест недѣља. Дође зима. Архимандрит је погледао почесто кроз прозор на друм, коим се у манастир долазило; долазила су различна кола, ружне и лѣпе каруце, добри и злочести коњи... али нити се појаве оне нове  каруце ни они халовити коњи. Очекивање је блѣдило све више; но ласкава нада тѣрала је вавѣк зелене гранчице, макар да је на пољу јовањски снѣг покривао све. Архимандрит се бијаше привико о. Теофану, па га је у дуга зимна вечера често призивао к себи. У такова вечера приповѣдао је много о знатнијим личностима, с којима је у животу у додир долазио. Одтуд одуд па би споменуо митрополита Стратимировића. Једно вече замоли га о. Теофан, да му што више о том славном митрополиту каже. „Е, одговори архимандрит; о њему бих ти мого читаву зиму приповѣдати. То је био изванредан човѣк. Није ми баш много добра учинио; али што је истина, истина је. Његово врѣме живи и дан данас у нашем народу јаче, него ичије друго. Њега се скоро сви јошт тако живо сѣћају, као да је јучер умро. „Лѣп је то био човѣк; а нарочито у старости. Ја незнам да сам икада тако лѣпу главу видио. Брада велика, пуна, бѣла као и најбѣље руно. Образи су му цватили као у најлѣпшег младића. Имао је обичај жмирити, кад је кога помњиво сматрао; али му је из ока бистра муња просѣцала. Мантију је обично носио од црне  свиле с црвеном поставом. На груди му је сваки дан стајала звѣзда великог Леополдовог крста, а око врата колир истога реда, као што га свештеници ношаху. „Ходио је у своје послѣдње дане лако као младић. „Он је постао митрополитом 29. октобра 1790 године; дакле на двѣ године прије, него што је цар Франц I. постао царем. Већ зато га је овај цар особито високо држао. „А к тому био је доиста прави државник. Нарочито је много важио код кнеза Метерниха, с коим је до смрти у пријатељском одношају стојао. „На углед спољски држао је много. Кад је год полазио у народном каквом дѣлу у Беч, или на дијету у Пожун, — свагда су га изпраћали ученици гимназије и богословије, главни грађани, придворни калуђери и звона по свим црквама. Најприје је отишао у саборну цркву, те со помолио Богу, па је онда сѣо на батар и кренуо се. Звона су га пратила, док су се кола са торња видила; а други сви разишли би се кућама. „Имао је нѣколико пута озбиљних сукоба са владом; али је понајвише срѣћно из борбе изишо. „Увѣк је знао, шта хоће: па је сходна срѣдства безобзирно употрѣбљавао. „Добро ће бити, да ти пре свега кажем главно становиште, на ком је Стратимировић стојао. „Год. 1791 чланком 27. уведу се привилегије или права србског народа у државни закон угарски, и Србљи постану државним грађанима Угарске. Тим добије и црква наша и свештенство признати темељ и несумњиви положај у држави. Црква наша имала је пре тога од стране католичке црквене управе много да трпи, баш за то, што наводно дотична наша права небијаху законом државним призната. Ови нападани имали су сада барем на врѣме престати. Стратимировић је знао, да и покрај закона може нама доста трунити такова сила, каква је била онда католичка црквена управа, пак је нарочито на то мотрио, да се са наше стране неда никаква повода. „Одтуда му је прво начело било: дисциплина најстрожија. „Друго начело његове црквене владе било је развијање цркве и црквеног живота. Одтуда устројење гимназије, богословије, конвикта, благодѣјанија, и др. „Треће је начело његово било, такт у свему. „О њему су говорили, да је строг као Турчин. „0 једном банатском епископу добије глас да се овај у тесно пријатељство упустио са пријатељима „уније.“ Позове га себи и прими га врло љубезно. „Али кад буду на само, онда му каже, зашто га је звао. Овај стане шепртљити. А митрополит зграби своју штаку од подебела бамбуса, па извешти мога владику на дебелу мѣру. Онда отвори врата, и изпрати га са највећим пријатељством до степена. „Никад се није послѣ о том епископу ни најмањег гласа чуло, који би на унију опомињао. „Државнички такт много му је пута био од велике корасти. „Стари ковиљски архимандрит Раић био је по себи већ чудан светац. Одношај дакле између старог архимандрита, којему је митра више пута била нуђена, и ког је србски народ с особитим пијететом славио, и младог митрополита, био је врло деликатне нарави. „Доситије Обрадовић није био мала неприлика за највишег калуђера. „Одношај са Мушицким извео је Стратимировић такођер са великим тактом на крај. Да није тога такта било, како је Лукијан био  силовита и нагла природа, могло је бити покора. „Него је и он био увѣк на својем мѣсту. „Сваки дан држало се у његовој дворској капели јутрење и вечерње. Никада није пропустио, да није недѣљом и празником дошо у цркву на службу божију. „Црквено појање уважавао је више свега. „У овом погледу позната ми је једна врло занимљива причица из властитог изкуства.“ О. Теофан примѣти да архимандрит хоће прѣко те причице да пређе, па га замоли, да му ју приповѣди. „Хоћу с драге воље, кад те занима,“ рекне архимандрит. „Једаред му дође ако се неварам генерал Де Прерадовић у госте. Трапеза је била сјајна, и обѣд је дуго трајао, али то није осујетило вечерњу у дворској сали. На то је и он дошо и свога госта генерала довео. „Архимандрит Гедеон био је одличан појац. „У исто врѣме предавао је „пѣније“ на богословији један свршени „клирик,“ сиромах младић, али је имао глас од славуја а дар за појање изврстан. Био је родом из Ирига, а послѣ је провео вѣк као парох нѣгдѣ у Срѣму. Чекај како се оно зваше? Да, поп Аћим. „Прѣ него што ваљаде да се започне пѣвничко појање, доведе митрополит сам к налоњи  архимандрита Гедеона, па га постави на десну страну. Затим оде к оном учитељу пѣнија, одведе га к истој налоњи, и постави га на лѣво до архимандрита. „Кад да се започне појање, митрополит куцне овога у раме и проговори му: „Почни ти!“ Овај се тим, наравно, осѣти узвишеним до неба, и у својој екстази започне: „Господи воззвах“ гласом анђелским. „Кад овај сврши, онда куцне митрополит арх. Гедеона у раме, и проговори му: „Сад ти!“ Гедеон одпои своју строфу несравњивом бравуром и славујским гласом. „Генерал буде очаран. „Споменућемо јошт једну о Гедеону. Видим да ти тако што најрадије слушаш!“ „То је истина“, одговори о. Теофан. „У тим приповѣдчицама живе чисто људи кои су давно умрли.“ „И јест тако“, одговори архимандрит, „Слушај дакле. Кад је Стратимировић бивао на изпиту богословском, долазио је у свити и арх. Гедеон. Он је у те часове једино и изкључиво за митрополита живио. „Овај је изпитивао клирике, ишо тамо и амо по соби, слушао, а и сам говорио. У том времену пружио је чешће руку, да узме мало бурмута. И увѣк је нашо под руком бурмутицу  отворену, коју је имао арх. Гедеон. Гедеона је љубио и тога ради, што је овај врло лѣпо служио. „И у обште, казују; да је епископ Гедеон био други Стратимировић, савршеније издање тога у малом. Гедеон је био епископом у Н. Саду од 1807—1831. „Архимандрит крушедолски Крстић био је такођер љубимац Стратимировићев ради свога изврстнога гласа и појања. Кад је овај запојао, мислио је сваки, да непѣва за пѣвницом човѣк, него из неба анђео. Овај стари свештеник био је у старије своје доба бѣо као бѣла овца, и владао се увѣк у свему као дѣвојка. А сматрали су га за канон у пѣнију. Стратимировић га је звао: мој авва! а пѣснословци дали су му наслов: „новог Дамаскина сладкопѣвца.“ Њему су нудили епископство, али он га не прими. „Из тога доба познато је више имена појаца умѣтника. Тако ћу ти споменути игумна Дионисија, ... гимназијског професора Лазића,.. директора нормалних школа Гершића,... Гершићевог сина архимандрита Лаврентија, пак... охо! мало незаборавих једног од првих, Јашу Живановића. „У сеоским малим црквама појао је свештеник на много мѣста чудесно лѣпо. Тако је супарох поп Аћимов, поп Тодор био изврстан појац и по гласу и по вѣштини.“ „Слушао сам их једаред“ проговори о. Теофан, „кад су на велику суботу појали статије „плач матере божје“ код христовог гроба. Никада нећу ту дивоту заборавити. Милије их је било слушати него славује кад се надпѣвају!“ „У умѣтности чинодѣјствовања при божијој служби споменули смо већ епископа Гедеона. Овога не достиже у томе нико до данданас. „Митрополит Станковић и епископ Платон поцрпили су такођер своје умѣтности из оновременог извора. „Нарочито су се тога ради славили Н. Садски прота Данило и поп Платон из Каменице. „Прототип калуђерства био је твој духовни отац игуман Иринеј...“ „Бог да му душу прости!“ уздане о. Теофан и прекрсти се побожно. „Оних 6. година, што сам под његовом руком калуђеровао, увиле су ми душу особитом атмосфером... чиста, побожност задахује те а анђелска свѣтлост осијава!... У друго доба би га светцем прогласили!“ „И ја тако велим“, рекне на то архимандрит. „Манастирску управу држао је митрополит у гвозденом процѣпу. Коим тим начином... ил урадили ил изпросили, али се морало на крај изићи, тако да нема дефицита. Није онда тако лако било дуг  на манастир наваљати. Са сувишком није био тако строг. Ту је могло бити сувишка колико хоће, он је био задовољан, кад се у рачуну показало, да има макар 24 крајцаре више доходка, него разхода. Шта више, имао је то начело, да се у рачунима и неизказује, да манастири имају бог зна какве велике чисте приходе. Мислили су да он то из политичког разлога тако хоће. „Из манастира, кои су били слабији, ишли су калуђери по народу просити, и народ им се лѣпо одазивао. Нису добили бог зна шта и колико, ал су се изранили. Калуђери су били прости људи, али су сматрали манастир за своју кућу и били су му и привржени. Касније се овај тѣсни одношај између манастира и калуђера сасвим преокрене. „Калуђера је било у сваком манастиру много више него данас; било је обитељи, у коима си видио 10—12 црноризаца. „Међу нашим свештеницима ондашњег доба било је мало тако званих филозофа, кои бијаху свршили поред гимназије и филозофију. Али они најпростији били су најбољи црквењаци. Тако онај горѣ споменути појац није у свом вѣку пропустио ни једног „катадневног јутрења и вечерња,“ пак била његова „чреда“ или небила. Шта више, у старости својој лежао је са болном утробом, и морао је чешће замолити супароха,  да одслужи службу о каквом светцу или недѣљи. Но како је звоно на службу зазвонило, заборави на бол и болѣзањ, устане, обуче се брже боље, и кад му супарох дође у цркву да га замѣни, он је већ био обучен и узгласио „Благословено царство!“ То је чудо, али сам сам својим очима видио. Из других села носили су новорођену дѣцу том свештенику, само да их он крсти. „Биће срѣтно дѣте!“ одговарали су, кад их је ко запитао, за што сирото дѣте тако надалеко вуцаре. А гдѣ се год свештало масло, ту није могло бити без њега. „На поп Аћимов глас отвара се небо!“ говорио је свѣт;“ и „његова молитва иде право у божије уво.“ Имамо ми сада важнијих свештеника у парохијама и ученијих и отменијих али онај дух реко бих да се изгубио. „Стратимировићеви појци пренели су љубав к црквеном пѣнију у народ. Из оног времена долази, да наши људи још и данас црквене стихире пѣвају и при частима, које нестоје ни у каквом одношају к црквеном богослужењу. „Стратимировић је и сам често служио, и његове су службе биле увѣк за утисак приређене. „Споменућу само његов ход на службу о петрову-дне сваке године у дољњу цркву карловачку. Апостол Петар и Павао, као што сви знамо, заузимају прво мѣсто међу апостолима.  Митрополит Стратимировић обуко се тај дан у најсјајнију одѣћу. Шест вранаца један лѣпши од другога бивали су упрегнути у батар, на ком се из резиденције возио у дољњу цркву да служи. Коњи су му били управо као царски. Хамови су били сребром обложени и црвеном свилом превучени. Кочијаш је обуко своју галу са трокутним шеширом по начину царског кочијаша у Бечу. Острагу су стојали хусар и ловац у врло скупоцѣно одѣло обучени. „Наравно да је ово народу јако у очи падало и велики утисак у њему изводило. Али је свѣт ишо много више и рађе у цркву него данас. „Чему се чудимо, то је, да митрополит није био пријатељ каноничких визита. У архидијецези било је рѣдко проста сељанина наћи, кои је знао, како митрополит изгледа. Може бити да је тому узрок било то, што је држао, да ће му аукторитет бити у толико већи, у колико се буде мање свѣту показивао. „Но и имао је аукторитета и напрема влади, и напрема свом свештенству и народу, каква је рѣдко ко пре њега уживао, а послѣ њега нико. Аукторитету Стратимировића код народа помагало је то, што је он устроио гимназију у Карловци и богословију тамошњу. „Колико је гимназија јошт и за живота  Стратимировића народу добра донела, нетрѣба обширно доказивати. Можда прѣко хиљаде изучених младих људи изишло је из овог завода. „А гимназија Карловачка била, је за Стратимировића једна од најбољих у царевини. „Богословија карловачка дала је народу прве свештенике, који су за свој позив школски приправљени били. „А осим тога завео је Стратимировић уз богословију и гимназију „конвикт“ и „благодѣјаније“! У оном се давала кошта за малу новчану накнаду, у овом послѣдњем посве безплатно о трошку митрополитовом. „Политичку страну живота Стратимировићева остављамо овдѣ недирнуту, пошто стоп изван сфере, о којој ми говоримо. „Њему се пребацивало, да је осујетио извађање закључака сабора од 1790 године, кои су по изображавање свештенства и народа од велике користи бити могли. Истина је, да се трудио накнадити их начином његовој мисли одговарајућим. Митрополит Стратимировић мислио је шта му радити ваља, пак је по начињеном плану поступао: он је и управу манастира и држање калуђера вишој својој намѣри суобразно удесио; те је све рађено по потрѣби и разлогу, а не случајно и од ока. „Кад смо овако довршили слику митрополита  Стратимировића, хајде да ти још једну малу шаљиву приповѣдим, из које ћеш видити, како су га и срѣдњи органи владини уважавали. „Послѣ озбиљне разправе неће шкодити ни мени ни теби да се мало и одсмѣјемо. „За времена митрополисања Стратимировићева био је у Петроварадину генерал-командирендер славонске краине барон Сигентал. „Сви су главно-командујући, кои у Петроварадину служише, долазили више пута на посѣту митрополиту, коју им је он савѣстно враћао. „Барон Сигентал остане једаред таковом приликом код митрополита на обѣду. „Карловачки пекар неимајући конкуренције пеко је своје кифле и земичке као од бѣде. „Више га је пута опоменуо мајордомо митрополитски на то и позивао га је да се боље узме на ум, јер ће кад тад доћи на њега какав солдачки „Donnerwetter “, па ће га скупо стати. „Но пекар помисли, ако је Стратимировић рацки митрополит, није полицајкомесар, па док са овим добро стоји, немогаше му нико ништа. „Али на његову несрѣћу главно-командујући генерал примѣти при обѣду код митрополита, да је пециво изпод сваке критике. „Зар нема у Карловци лѣпша пецива?“ запита. „Код нас у Варадину и кифле и земичке тако су добре, да их у Бечу нема бољих!“ „Е, код нас је овако,“ одговори митрополит; „наш господин пекар држи ваљда да му нема суда, па остаје једнако при злочестом пециву, премда сам га већ више пута опоменути дао, да смо ми и бољег пецива видили!“ „Генерал оћути; али се видило да га то неугодно дира. „Послѣ обѣда даде дозвати к себи капетана, градоначелника Карловачког и рекне му: „Г. капетане! Ако на столу Њ. Екселенције господина митрополита нађем ја то хрђаво пециво кад други пут овамо дођем, приправите се да за осам дана примите ваш Blau-bogen.“ „Ово је значило да ће доћи у пензију. „Кад генерал оде, похита градоначелник у магистрат, даде дозвати к себи полицајног комесара, и пре него што му овај назове добар дан, повиче на њега: „Г. полицај-комесару! Господин главнокомандујући наложио ми је данас, да тај пекар несмѣ више тако злочесто пециво давати за стол Њ. Екселенције господина митрополита. Ако се том за кратко врѣме недоскочи, то да ће он мене у пензију. А ја ћу прије вас на прѣчац из службе изтѣрати него да мене у пензију баце. Зато вам кажем озбиљно, да зовнете пекара, па да му оштро заповѣдите, да добро пециво шиље у двор, јер ћу вас бога ми одмах  одтѣрати, ако први пут, кад у двор одем, ненађем, да је по мојој заповѣсти учињено!“ „Полицај оде и пошље тај час по пекара, да му га доведу. „Како се овај укаже на врати, оспе га славна полиција најгрубљим картачима. „Је с’ чуо ти, Петеру! Ако ти мени сутра непошљеш у митрополитски двор добро и лѣпо пециво, ја ћу ти на срѣд пијаце 25 врућих одцѣпити, па ће се то репетирати сваки дан, кад небуде учињено што ти заповѣдам. Пре нето што мене из службе одтѣрају, волим видити тебе, да на мацку под батинама умреш. Је с’ чуо? Па добро запамти. Ту нема шале. Или ја морам касиран из полиције или ти мртав у полицију, ако твоје пециво остане као што је било до данас. Рехтс ум! марш! „Сутра у 9 сати у јутру визитирам ја у персони пециво, које у двор пошљеш.“ „Полицај-комесар знао је да и градоначелник неће познавати шале у овом послу, те се на уречено врѣме нађе у дворској кухињи. „Али пециво да не може бити боље. „Одмах рапортира то градоначелнику, а овај недочека да генерал дође у Карловце него таки послѣ два три дана, кад се увѣрио о сталности промѣне код пекара, сѣдне на кола, оде у Петроварадин  и јави генералу, да је учињено по заповѣсти. — „Ако пишеш оно друго, што си од мене чуо, забилѣжи и ово; из тога ћеш видити, да је свуда и у сваком послу истина, што стари рекоше: небои се свака шуша бога, већ батина!“ Архимандрит се насмѣје својој приповѣдци а о. Теофан у пуној збиљи одговори: „Јест, кад би само стојао за нама какав наш главнокомандујући.“ 18. Митрополит Станковић. Ту архимандрит ућути. О. Теофан ћутао је равним начином. Наједаред дигне очи на архимандрита и запита га смѣрно: „А јесте ли, Високопречестњејши господине, познавали митрополита Станковића? Кажите ми што о њему!“ „Хоћу, с драге воље; толико радије, што о њему немам толико говорити. Али ћемо и то на сутра оставити. Данас сам доста говорио.“ Тим се разиђу. Кад се сутра на вечер састану, почне архимандрит своју повѣст овако: „Митрополит Станковић, кои за Стратимировићем 29. децембра, 1837 дође на архиепископску столицу, био је  врло честит човѣк, добра срдца, вољан на свашто, што је добро, срдцем и душом калуђер. „Један од чувених у оно врѣме младих људи, коме је Станковић велики пријатељ био, дође к њему и запита га, би ли добро било, да се закалуђери? „Митрополит му одговори са свим пријатељски: „Ја ћу те радо примити у придворне калуђере, јер сам изкусио да имаш велике таленте, па сам наумио да те своим временом подвргнем синодалном изпиту, те да те креирамо код нас првим доктором богословије, и тако друге на разне подвиге побудимо и ободримо. Али ти не могу рећи: буди калуђер. Ја сам калуђер срцем и душом; и да се наново родим, пак да ми је извѣстно да нећу никад бити митрополитом, ја бих и опет отишо у калуђере. А ти изпитај себе, пак чини како ти срдце каже.“ „Младе ваљане србске ђаке волио је, и подупирао их је готовошћу врѣдном свакога признања. Онај дан, кад су га изабрали за митрополита, завѣшта, да ће на свој трошак дати учити из сваке дијецезе по једног младог човѣка, и држао је рѣч. „Ево ћу ти у овој ствари једну причицу да приповѣдим. „Год. 1840 имао је онај исти млади Србин докторатски дишпут из права на универзитету  у Пешти. Опугнанти били су професор римског права на универзитету и један млад Србин доктор права.“ „Опростите, високопречестњејши господине,“ уђе овдѣ о. Теофан у рѣч архимандриту. „Мени игра срдце у прсима, кад чујем, да се говори о младим Србљима, кои високе школе са великим успѣхом сврше. Тако ми је и сад, кад приповѣдате о тој двоици. Би ли ми учинили радост, да ми кажете како су се звали?“ „Хоћу с драге воље,“ одговори архимандрит. „Онај кои је држао дисертацију, звао се Јован Суботић, а онај што је већ био доктором Ђорђе Стојаковић.“ „Баш вам хвала високопречестњејши... познајем обојицу.“ „И ја их лично познајем,“ примѣти архимандрит. „И све држим, да ћемо ми та имена и више пута чути.“ О Доктору Суботићу нећемо у овај пар ништа да говоримо; он јошт живи. Али за Доктора Стојаковића морамо казати, да је архимандрит подпуно право реко. Његово се име од г. 1848 овамо проносило по свѣту као име једног од највећих Србаља. Год. 1848. прекужи мађарски прѣки суд ради Пражког славенског конгреса. Као члан највишег суда у Бечу, као заступник на србском сабору од г.  1861. и као члан угарске канцеларије, борио се јуначки за србску цркву и србски народ. И сама смрт његова била је слѣдство једнога таковога жестокога дана. У бурној сѣдници разгрѣје се јако, пак онда идући пѣшице у стан назебе, добије запалу плућа, и умре. Он је био бритка србска сабља на народним политичним мејданима. Био је осрѣдан, сувоњав, ситан; у лицу црнпураст. Очи су му као жива жеравица горѣле; мислио је чисто као рѣдко ко, и кад је говорио, све је сѣко, не друкчије. Но да се вратимо разговору оне двоице. „Будући доктор замоли митрополита Станковића, да му буде патрон при свечаној дишпути. „Овај то прими. Дође с дијете из Пожуна нарочито тога ради у Пешту. „Кратко врѣме пред тим дишпутирао је млади гроф Цираки, син Judex-a Curiae Јована гр. Циракија под патроцинијем самога краља. Отац је био у пуној гали ту са орденом златнога руна о врату. „Исто тако под патронатством краља дишпутирао је на скоро за тим и барон Орци. И опет велика свечаност. „Сад је долазио онај млади Србин на ред. „Дође митрополит у својој пуној гали. Четири коња, позлаћена кола, кочијаш, ловац, хусар у највећој паради. Са митрополитом дође  и епископ Будимски Платон. На другој екипажи довезли су се прота Витковић и парох Марго, особе врло угледне. „Управитељ факултета септемвир Узовић приреди салу и дочек сјајно. „Публике никад толико небијаше. „Чин се спроведе на подпуно задовољство митрополита, факултета и публике. — „Станковић служио је врло радо из пунога срдца врло умѣтно. „Обишо је као епископ све цркве своих дијецеза, а као митрополит упознао је своим каноничким визитама управо срѣмске сељане са митрополитом. „Говорник је био изредан. Говорио је у цркви и на државном сабору. На овом се одликовао тако, да су га магнати својим „оратором“ звали. Говор његов држан на сабору, кад су га изабрали, славили су сви као изврстан. „Цар Франц I. јако га је бегенисао. „Имао је довољно и политичке куражи. „Радо се састајао са вѣштим људима и послушао је добре савѣте и ваљане предлоге увѣк и са захвалношћу. „Осим тога имао је богата изкуства. Он је био епископом у Будиму од 1829 г. у Н. Саду од 1833. „На кратко, имао је све квалификације за доброг управитеља, па и реформатора. „Он се чисто оправљао за велике послове. „У оно врѣме био је на Печујском лицеју врло чувен млад Србин Михаил Груић са своих особитих духовних дарова. И овога је он у калуђере довео. А то је садањи протосинђел Никанор Грујић, кога славе под књижевним именом Срб-Милутина; снага врло одлична. „Са Тошом Павловићем, уредником србских нар. Новина, кои је онда знаменита сила био, стојао је у врло пријатељском одношају, а тако исто са познатим нашим пѣсником Исидором Николићем, тајником код уг. кр. намѣстничког вѣћа у Будиму. „Са неуморним књижевним радином доктором медицине Пеичићем био је у непрекидном додиру; овај му је био кућни лѣчник. „Сава Текелија нарочито посрѣдовањем Тоше Павловића био му је искрено наклоњен. „Уз народне Новине имао је укупне наше учене млађе силе за своје савезнике. Сви дакле либерални елементи били би уз њега.“ Овдѣ мало застане архимандрит, а о. Теофан уздахне, погне главу и упрѣ очи пред себе. „Боже мој! Као да га сад, гледим,“ проговори архимандрит. „Срѣдњи узраст, — црна коса и брада, румени образи реко би сад ће крв пробити,  глас топал, мало потмуо, — поглед благост — увѣк у пуном чину, дрвена мантија од дамаске. — —  „Али му небијаше суђено дуго митрополисати,“ настави архимандрит. „Он је умро 31. Јула 1842 и тако једва пређе четир године; а прве су године обично за свакога новога частника како духовног тако и грађанског изгубљене прѣким ситним пословима и потрѣбним оријентирањем. „То је дакле врѣме самим тим већ за регенерацију манастира и калуђерства било као за усѣве лѣто без кише.“ Овдѣ ућути архимандрит и хтѣде да сврши приповѣдање. Али се о. Теофан бијаше разсанио. Њега је све ово особито занимало. Молбеним дакле гласом проговори: „Докончајте своју повѣст, високопречестњејши, бити ћу вам до смрти захвалан. Неможете помислити како то мене занима. То је огледало, у ком се види жив лик нашег црквеног живота.“ Архимандрит се мало подуже промисли. „Управо неби трѣбало да даље говорим, јер сад долази на ред митрополит, кои јошт живи, пак нама свима заповѣда. Ту је сваки мудар, кои веже језик за зубе и кад је сам у соби. — Али видим да си избочио очи као маче у свѣћу, па  ћу ти двѣ три и о њему рећи; а касније ћеш све и сам из властита изкуства познати. „Године 1842, 28. септембра наступи управа митрополита Рајачића. Ако митрополит Стратимировић није никаква корака учинио, да се инштитуција манастира и калуђерства регенерира, то није чудо, јер се у оно врѣме потрѣба тога јоште није осѣћала. „Ако Станковић није такођер ништа ни почео, може се узрок барем у томе наћи, што је кратко врѣме митрополисао. А можда се није ни онда јошт права потрѣба изказала. „Али за врѣме досадање управе митрополита Рајачића показала се та потрѣба у појавама несумњивим и нуждама неуклоњивим. Сами његови чини доказали су му ту потрѣбу необоривим слѣдствима. Он је једном од своих угодника дао управу манастира Јазка а другому манастира Раковца. „Доживио је послѣ нѣколико година, да је злочестом управом онај пао под конкурс, што је у повѣстници наших манастира дотлѣ и послѣ тога нечувено; а овај је тако изцѣђен и упропашћен, да није био ни зашто. „За то врѣме показали су се сви увѣти, кои су били од прѣке потрѣбе, ако смо хтѣли, да се манастири сачувају и калуђерство духу времена суобразно развије. „Даље ти нећу говорити. Изкусио си за врѣме твога калуђеревања сам доста, а изкусићеш од сада јошт више и боље. Лаку моћ! „Но да, сад се сѣтих. „Јошт ћу ти једну приповѣдити о Станковићу, која ми је из поузданих уста позната а по свој прилици јој је при постанку намѣњено да вѣчитом тајном остане. „Године 1834 или 1835 оде покојни владика Мушицки у Беч. Њега је као епископа православне цркве јако интересовало стање исте цркве, како се у Русији находи. „Мушицки није био никада човѣк, кои би најпрѣ добро промислио, шта се све може изсукати из онога, што њему наврије да учини. „Он је дакле тога ради чешће походио руског посланика, па и свештеника код посланичке капеле. „Мушицки је био врло отворен карактер, па тако није ни ове своје састанке ни од кога сакривао. „То се недопадне Бечкој високој влади и она повуче мрѣжу своју око тога ужаснога човѣка, да га испије као паук муву. „Но најпрѣ да ти кажем, како су стајале напрема себи особе, које ће у овој прилици напрво ступити. „Митрополит Стратимировић није био најбољи  пријатељ Мушицком из разлога, које овдѣ наводити нити ми је нужде, нити имам на то воље. „Станковић је био у оно врѣме епископ Бачки, и бијаше се додворио код митрополита тако, да је код истог све важио. „Митрополит није био далеко од 90. година, дакле по наравном току човѣчијега вѣка, већ близу гроба. „Столица митрополитска могла се дакле тако рећи сваким даном упразнити. „У овом случају имао је Станковић једног јединог такмаца за митрополитску столицу, а тај је баш био епископ Мушицки, којега је име било од дугог времена прѣко свега народу мило и сјајно. „И сад ће мислим све што долази обасјати права свѣтлост, те ћеш и ти подпуно схватити моменат онога, што ћу ти даље да кажем. „Бечка влада рада је била по што по то уклонити Мушицког са епископске столице, на којој је сѣдио. Разлог тому већ сам ти изпричао. Али се није усудила то сама једнострано извести, јер је имала према себи Стратимировића, а то је значило много. „При том је знала, да Стратимировић није баш пуно наклоњен Мушицком и држала је да се неће за њега из петних жила заузимати;  што више мислила је, да ће му угодно бити, ако му пружи разлог и прилику, да се неугодног себи епископа тим поводом опрости. „Наједаред добије митрополит Стратимировић из Беча президијал, у ком се доказује, како Горњо-Карловачки православни епископ није више за дијецезана способан и како је та црква под његовом управом полибељи изложена, јер има разлога узети да је духом оболѣо. „То да се њему као глави православне цркве у царевини до знања доноси у ту сврху, да повѣрљиво приобшти своје мњење, како да се овој невољи доскочи, а влада ће радо одобрити све, што он пронађе да лежи у интересу цркве, чије заслуге за престол и државу влада најбоље знаде и уважава. „Стратимировић но хтеде ову ствар сам рѣшити, већ је приобшти епископу Станковићу и позове га да му каже, шта он мисли у том. „Лако се даје увидити, да је судбина Мушицкова лежала сада у усти Станковићеви. „Епископ Станковић обрати позорност своју само на правду и интерес цркве и хијерархије, те заступи топло и снажно а у једнакој мѣри и племенитодушно свога колегу, над коим бијаше очевидно горѣ осуда изречена. „Стратимировић прихвати разлоге и назоре  свога епископа-љубимца, и Мушицки буде спасен. „Стратимировић изјави влади, да неможе уважити назора високе владе, јер се недаду у склад довести ни са његовим бољим знањем ни са начелом правде и интересом православне цркве. „Глас митрополита Стратимировића важио је у Бечу што и глас србског народа; влада се повуче натраг. „Опасни облак са своим смртоносним муњама и громовима пређе без слѣди прѣко главе пѣсника „Шишатовачке харфе.“ „Незнам је ли прошло више од године дана, Стратимировића смѣсте у вѣчну му кућу у Карловачкој саборној цркви. Мушицки се набрзо за њим спусти у крило мајке земље на Горње-Карловачком гробљу да у њему вѣчни санак у срѣди народа борави. „Ово је била његова изрична наредба. „А Станковић сѣдне три мѣсеца за тим са поштеним образом и чистом душом на прѣстол патријарха Арсенија.“ „Но хвала Богу,“ проговори о. Теофан; „чисто долазим к себи од страха. Све сам се бојао да не буде чега да се стиде и поздни праунуци. „Слава Стратимировићу! Слава Мушицком! Слава Станковићу, кои бијаше у овом случају и једном и другом сушти анђео хранитељ! “ „Е, кад ти дирну у ту струну,“ рекне архимандрит, кои се очевидно том из срца радовао, „то ћемо наредити другачије. „Ти ћеш остати код мене на вечери, па ћемо уз чашу добра вина у собама, у коима је Мушицки живио и пѣвао, пити у славу ова три честита србска хијерарха.“ Тако и буде.  19. Манастирска слава. Прошла је зима, и пролѣће се развило у велико. Виноград, кои је о. Теофан био засадио, примио се чудесно. Једва је било наћи чокота, ком је куњао и о ком се сумњало да ће се одржати. И воћњак његов напрѣдовао је исто тако весело и берићетно. Но и било је пролѣће као наручено. Један дан бијаше архимандрит отишо у Митровицу и дође још за вида кући. Одмах пошље по о. Теофана. Кад овај дође, види на столу једно разпечаћено писмо, једну са више печата затворену кутију, и један повелики пакет. Архимандрит га весело дочека и запита га из далека: „Погоди о. Теофане, одкуд писмо?“ „Да није из Бечкерека?“ запита овај. „Погоди. Пише ми твоја сестра. Она је била дуго болестна; опасно болестна; но сад је изван опасности, и опоравља се.“ „Хвала Богу,“ проговори о. Теофан, и склопи руке побожно. „Зато недобисмо од ње гласа“, — настави архимандрит. „Ево шта пише: „Високопречестњејши г. архимандрите! Ви сте нас тако човѣчно примили, и тако пријатељски кроз она два манастира провели, да неби било право, да Вам се незахвалимо. И доиста бих то одавно учинила, али ме тешка и дуготрајна болест задржа. Сад сам, хвала Богу, и молитвама мога брата, подобро оздравила, али сам ипак јошт врло слаба. Примите нашу захвалност, и будите увѣрени, да ћемо вас се навѣк сѣћати с пуним поштовањем. „Овом приликом шиљемо вам по пошти слѣдеће дарове: 1.) Један везени покров за кивот св. Стефана у вашу цркву; 2.) 100 ц. дуката, прилога на ваш честни манастир; 3.) Један везен ручник на епископску штаку за вашу персону, јер држимо, да ће вам скоро митра главу украсити. „За мога брата прилажемо медалију из дрвета  од честног крста умѣтно изрезану, коју смо из Св. Горе добили, нека ју носи на прсима. Она ће га сачувати од многе напасти, на које човѣк у животу наилази. Дошли су чак до нас гласови, да служи дивно, и да га народ већ почиње у своим духовним и тѣлесним невољама, да тражи. Нека само иде за својом узвишеном цѣли: Бог ће га у тој светој намѣри помоћи, а ми му се за то сваки дан из чистога срдца молимо. На лѣто, кад сасвим оздравим, желимо вас у вашој св. обитељи походити. „Примите поздрав и од моје тетке, која вас са свом збиљом својим господином архимандритом зове. „Препоручујемо се вашим смиреним молитвама. У Бечкереку...... Ленка удова Обрадовић.“ „Дакле ће нас ипак посѣтити“, рекне на ово архимандрит. „Но баш ће ми бити мило!“ „Хвала Богу, само кад је оздравила!“ изјави о. Теофан са своје стране. „Хајдѣ да видимо, шта су нам све послали“, проговори архимандрит. „Де, ти си млађи; разпечати, па отвори те пакете“. Овај учини. Најпре отворе кутију с дукати.  Нови новцати засјају ови пред очима калуђера. „Дакле ипак много више, него што су она обојица добили!“ прошапуће архимандрит за себе. „Уписаћемо је у ктиторке,“ рекне гласно. „Лѣп дар, велики дар!“ На дну кутије лежала је медалија увијена. Отворе и овај увој. Дивна медалија из златожутог кедра, са умѣтно изрезаном сликом св. разпећа с једне, а образом св. краља Симеуна с друге стране, са великим бројем других побочних фигура побуди пуну позорност обоице. Медалија је висила о бѣлој пантљики. „Ево ти је, с мојим благословом! па је обѣси под расу на прси своје. Бог свемилостиви и свемогући нека излије своју благодат на њу, и нека јој подѣли крѣпост, да те штити и одбрањује од сваке напасти нечастивог анђела и његових служитеља, и његових људи. Во имја отца и сина и св. духа, амин!“ На то благослови медалију. О. Теофан метанише и прими клечећи медалију у своје руке, цѣлива је, и метне је у нѣдра. Онда пољуби благосиљајућу руку архимандритову, метанише на ново и устане. Чудно! Осѣти, као да му особита снага кроз срдце прође. На то отворе већи пакет. Ту нађу најпрѣ покров за св. кивот. Развију га.... Немогоше се уздржати да неповичу у један мах: „Ала је то дивота!“ Онда га држаше напрема свѣтлости, немогоше се доста надивити богатству штофа и дивоти веза. „Ово ће бити у нас и више нигдѣ!“ проговори архимандрит, кад су подуго уживали оправдано удовољство духовно у изванредном дару. „Достојно деспота светитеља!“ примѣти о. Теофан. „Нека је заступи силном својом молитвом код свеблагога Господа!“ рекне архимандрит. „Записаћемо је у прилежнице и то златним словима.“ Напослѣтку разтвори о. Теофан и послѣдњи умотани предмет. Ово је био ручник за епископску штаку од бѣле свиле богато набран, и богато златом извезен са више серафимских глава из сребра и злата навезених. Ројте су биле златне, дугачке и врло честе. А унаоколо је био везом и изведен надпис: „Господину епископу Па...“ „Немој читати,“ рекне архимандрит, кои  већ бијаше надпис прочитао. „То јошт лежи у Божијој руци. Ко зна, хоће ли тај лѣпи дар и видити дана, да се у св. цркви пред очима пријатеља засија.“ У недѣљу је праздник св. Константина и Јелене... Ха, баш добро, баш ко да смо наручили. Данас је понедѣлник. Сутра идем у Карловце, да покажем покров Њ. Ексцеленцији, и да изиштем благослов, да га смѣмо осветити и на св. кивот стављати. У четвртак ћемо служити и метнути га пред образ пречисте Богородице матере. У петак ћемо држати велико бденије. А у „недељу ћемо служити соборно, осветићемо тај принос, и поставити га на кивот светитељев. Огласићемо то свуда по нашој околини и тако ћемо имати дан великог торжества. А онда ћемо уписати име смирене прилежнице у читуљу, која се при сваком богослуженију чита! Хоће л бити тако добро, о. Теофане. Шта мислиш?“ „Мени се чини, да ће бити врло добро!“ одговори овај смирено. „Што год иде на увеличање славе Божије и његовог угодника, којега смртни остатци у нашој кући почивају, то се мени чини, да је наша дужност!“ „Е, дакле наступајуће дане провешћемо у строгом посту и молитви; а у недѣљу даћемо сјајан обѣд у славу нашег светитеља, и позваћемо  на њега како госте, ако нам кои дођу, тако и све угледне људе из прњавора и села нашега.“ Тако и буде. Свѣта стече се много из цѣле околине, па и најдаљих села равнога Срѣма, Подлужја и Посавине. На праздник св. Константина и Јелене чинило се да и само небо славу хоће да увелича. Небо је било чисто од најранијег јутра, и изтрајало је читав дан без најмањег облачка. Тек што је почела зора пуцати, али стану кола врвити све једна за другима на стотине. Људи и жене у стајаћицама и новом одѣлу, како га Срѣм по своим покраинама показује. Много млађег свѣта. Нарочито чињаше се, да су матере мало јачу дѣцу довеле, да виде ту необичну славу, премда није мало било ни мале дѣце на прсима матере. Млога лѣпа лица код одрастлих дѣвојака било је видити, која су уздизале свилене мараме око врата у најразличнијим живљим бојама. А нису изостали ни гајдаши са накићеним гајдама, ни играчи чисто обучени са намазаном косом и ременима на опанци. Старији људи и жене посѣдали у гомилама по свои сели око цркве у порти па чекају да се јутрење започне. Многи болници били су за ту црквену славу доведени. Мѣсечина је сјала цѣлу ноћ и благи вѣтрићи су проносили већ и медени мирис раних липа, коих је околна Фрушка гора пуна. Дошли бѣху многи настојатељи манастирски и прости калуђери. Да и сам патријарх на пријаву послао бијаше свога заступника у лицу једног од придворних виших калуђера. Наравно да ни индустрија није пропустила употрѣбити ову прилику на своју корист. Читав вашар нађе се изненада код манастира. Лако да је тај дан било ту до пет хиљада људи. Говорило се да никада таквога торжества није било у том манастиру од како је св. тѣло у њега довезено. Тај се дан видило, шта би могли бити манастири народу у многим струкама, кад би се знало, умѣло а и хтѣло чинити што у круг манастира, сферу калуђерског живота и домак просвѣћене побожности пада. О. Теофан био је од раног јутра па до ноћи заузет побожницима, кои су нарочито били дошли да им он молитву очита и утѣху пружи. Чинодѣјствовању при служби придруже се и други настојатељи и калуђери, кои бијаху  дошли, те се ово начини изванредно торжественим. Појали су најславнији појци Фрушке Горе. О. Теофан стајао је као преображен. Он је читао молитве и тѣшио болнике из дубљине срдца и душе своје. Кад је подиго очи своје к небу, чинило се као да му ове рајском свѣтлости одсѣвају. У гласу му се таласао одјек срдачнога сучуства и подпунога уверења о помоћи свише. А кад је своим епитрахиљем закрилио главу болника, учинило се сваком, као да га надсѣњавају крила самога анђела покровитеља. Око њега и болника, ком је духовну утѣху пружао, стојали су здрави гомилама, па су се наслађивали зором свештеника, кои свету своју дужност из свега срдца и из дубљине чисте душе обављаше. Слика његова остала је на сва времена у памети оних који су га видили. Осим њега читали су молитве и други калуђери. Ови сви осѣте као да су измѣњени. Поглед на о. Теофана и на утисак његове молитве бијаше и њих очистио, узвисио и просвѣтио. У тај мах познаду и они висину о. Теофана. Предику је говорио дворски протосинђел. И на њега је ова чудновата слава чудновато утицала. Никад није говорио лѣпше; никад му  слово није било боље. На више мѣста мало му није суза глас угушила, кад је видио, какав живот у очима народа одсѣва, како му рѣчи чудесно протрѣсају слушатеље; како му глас влада чуствима, мислима и осѣћајима народа као палица каквога чудотворца. Освећени покров кивота буде изложен у цркви угледу народа, кои је исту дубком пунио прѣко цѣлог осталога дана. Неможе се рећи, чему би се човѣк имао дивити више, или побожности којом је народ цѣливао крст и еванђеље, што се находише на истом покрову, или узнешености, коју је умѣтност тога у гледаоцима будила, а нарочито код женског свѣта. Просте везиље, које знадоше златом везти, немогоше се доста нагледати веза и његове красоте. Код многих се видило из погледа, како утискују у памет слику тога веза да га по могућности код куће репродукују. Чешћи углед оваквог умѣтног производа био би подобан на естетичко развијање у народу чудесно подѣловати. Слава је дакле била права слава. Кад су се гости разишли запита архимандрит о. Теофана: „Шта ти се чини, јесмо ли добро ствар наредили?“ „Дѣло је било славно!“ одговори овај. „Али не паметно, ни од мене ни од тебе!“, одговори архимандрит. „Зашто то? “ запита онај зачуђено. „Нас ће на скоро разставити!“ одговори архимандрит с пуним увѣрењем. „А мени ће бити тебе жао!“ „Мени вас још већма!“ примѣти о. Теофан, „За вас неће бити штете, али за мене читава ће бити несрѣћа.“ Архимандрит је погодио. Наскоро иза ове славе стигне наредба од митрополита, да о. Теофан оде у манастир П. Г. и предузме тамо као намѣстник управу манастирску.  20. Вѣчити намѣстник. Ову главу наше приповѣсти преписали смо из једног дебелог рукописа манастирског, у ком се налазе мемоари намѣстника свију манастира. Ваљда је сваки намѣстник — а можда и не баш оваки — писао своје мемоаре за себе, а послѣ је нѣкаква тајностна рука ове поједине мемоаре покупила и у један дебео, али баш дебео рукопис сложила. Наравна је ствар, да смо се ми послужили само мемоарима о. Теофана, а ако ком устрѣбају мемоари ког другог намѣстника, стои  му просто ту књигу потражити. И то је наравно да му ми нећемо казати мѣсто, гдѣ се тај врло важни рукопис находи, јер тому има врло много узрока. Доста би било да само један кажемо... али нећемо казати ни тога, јер има људи врло великих домишљана, пак би се ипак том мѣсту могли досѣтити. А знајући да ће нас многи и за овај мали плагијат то хвалити то грдити, нећемо јошт и то на себе да навучемо, да нас једни благосиљају а други проклињу. Свакој хвали и свакој грдњи износимо ми на супрот овај свети шиболет: „Не нам, не нам, но имени твојему.“ Дакле к дѣлу. Ови мемоари писани су црквено-славенским слогом, но ми ћемо их дати у преводу, као што у наше време ишту нѣки хрватски чиновници од ћирилских поднесака да се на хрватски преведу. „Ваше Високопревосходителство, Милостивѣјши Архипастиру! По смислу оном,... кад има браће у великој кући, онда је најстарији над осталима први, и он начелствује. А ако тај старѣшина домашња дѣла небрежљиво води, нити се са браћом споразумѣва, него кући прави штету, а браћу као скотове држи: онда се браћа обраћају  к власти и ишту мудријег и обазрителнијег старѣшину. Господин Гаврил М. мало пређе у одсутсву настојатеља манастира Јазка а сад опет удову манастиру као најстарији начелствује, и против манастирских правила непрестано са мирским људма разкоштвује тако, да манастир хоће скоро да опусти. И сами становници других мѣста чуде се, како грозно сѣче шуму и хоће на врат на нос да ју изтрѣби. Воденице је скоро све већ уништожио. Црквене утвари кваре се и размећу. Манастирска, дѣла ради сам а браћу и непита ни у чем. Нема да се читају правила, која да нас калуђерском животу уче. У цркву иде кад му на ум падне, и тако своим примѣром и искушенике и ученике одводи од цркве. Манастирске слуге неплаћа уредно. Одтуда стрепимо од палежа. Рачуне неводи точно. Браћи псује и пред простим људима оца и матер и прѣти нам да Ће нас у брашнару затворати, а они онда чине то исто и без свакога страха и стида; нити нам одају пристојећу нам почаст, држећи нас, не да смо му браћа, него слуге и робови. Купује за дубове и друга дрва из шуме козлиће и друге печенке, и тамо код њих коље их и пече, па се с њима части и пои. Срѣде и петка недржи, тако исто никојега  другог поста, на сабласт и велику жалост не толико нама, колико мирском свѣту, коима ваља давати примѣр и утврђавати их у вѣри. Ево свему томе свѣдочбе под А. и Б. Он се скита непрестано које куда на страни а ми остајемо често без вечере. Манастир нема нуждних дрва за гориво; кад хоћемо што да скувамо, морамо да кидамо своје плотове. У ћелијама гинемо зими неимајући приправљеног огрѣва. Све се кочи тим да ће постати игумном, и казује како је на то већ више хиљада фор. досада раздао. Молим Ваше Превосходителство са најдубљим синовним страхопоштовањем, ако је да он и даље начелствује, благоволите ми премилостиво издати пасош, да идем и тражим настојатеља човѣка, па да се станим тамо, гдѣ такова нађем. Овај бо прави сучовѣка нижим од скота. Овдѣ нема сугласна, кротка, и како трѣба монашка живота, него робско влада огорчење, и звѣрско подло живљење. И тим убѣђен усуђујем се препокорно молити, да би Ваша Екселенција сачувала нам манастир од пада, а чин од обезчешћења. У ман. Јазку 8. окт. 1839.“ — — „На поднесену тужбу буде администратор уклоњен, и за администратора манастирског г. протосинђел Андреј Шагуна постављен. Он ограничи пређашњег намѣстника и администратора због раскошности и разпустног живота у његовом дѣлокругу, и преда по свом увѣрењу нама сва добра и виктуале на разполагање. — — „При обичној промѣни год. 1840 поставе мене за намѣстника. Г. протосинђел је морао као професор богословије у Карловци бити, и зато ми даде подпуну инштрукцију шта да радим за његова одсутства. Ја сам ову свето набљудавао. Радио сам све савѣстно и са најбољом вољом. Ишло је добро. — — „Ваљало ми је ћелије покрити, јер им је кров био у врло лошем стању. Одмах 1841 дадем грађу у шуми одсећи, још те зиме скрбити и изтесати. На тај посао био сам прошле јесени 100 акова шљивовице спремио. — — „Протосинђел премѣсти се својом вољом у манастир Бешеново. На његово мѣсто пошљу у мој манастир за администратора на ново онога старога, кои се хвалио, да је нѣким и нѣким својим срѣдствима успѣо да га на мѣсто поврате, с којега бијаху га са стидом одтѣрали. — „При концу године ступим са мајстором из Н. Сада у погодбу, да за 30 хвати крова нужну шиндру набави и ћелије одмах покрије, а ја да му 800 фор. платим кад шљивовицу продам. — — „За год. 1842 будем по дворској комисији опет за намѣстника преко воље администраторове потврђен. — — „У јануарију продамо шљивовицу и унесемо новце у благајну под два кључа, а за кратко врѣме изплатимо мајстора поштено до крајцаре. — — „Год. 1842 будем по својој вољи или невољи премѣштен у манастир Шишатовац. Ту сам засадио велики шљивик и виноград. Успѣо је подпуно. — — „Год. 1847 по закљученију консисторијалном будем у манастир Прибину Главу за намѣстника и управитеља постављен. — -- „Ненађем ништа, и морам све силе и умне и тѣлесне напети, да би мого само за препитаније дружине довољно хране прибавити. — — „Из манастира Шишатовца узајмим 8 акова кисела купуса, те једва у скупоћи грдној овога времена доплетем до јечмена хлѣба. — — „Интриге братске и бившег настојатеља доведу ме до очајања. Ужасно је то, хтѣти добро, радити цѣлисходно, успѣха имати,  пак и опет сваки дан сваки час наилазити на запрѣке, интриге, подла подметања и извртања, да и смртна непријатељевања. — — „Синоћ ми рече бивши настојатељ, да се озбиљно бои за мој живот, јер му је један човѣк казао, да ће ме убити, само чим ме сама у шуми нађе. А зна се да је калуђера већ кадкад помрчина појела, па ништа. — — „Год. 1849 поднесем патријарху молбеницу, да ме рѣши овога мѣста, јер сам слаба здравља и да ми допусти да се вратим у мој постриг. Нисам смѣо праве разлоге навести, да непријатеље јошт горе нераздражим. — — „Данас добијем решитбу од патријарха ову:  — — „Проситељ у званију својем и у будуће заостати има, којег ће дужност бити за њему вручену свету обитељ непресѣчно старати се и о напредку економичког прихода тог манастира са свима могућим силама бринути се У Земуну 1. Јулија 1849. Патријарх управитељ народа Јосиф с. р.“ — — „Одношаји мои постају све гори. — — „Опет дадох преко г. Епископа Крагујевића, молбу, да ме одреше од тог званија, јер ћу иначе принуђен бити свући се и у свѣту као поштен човѣк начин живота потражити, — — „Са концем године премѣсте ме у  манастир, из ког сам дошао, али је овај био међутим изгорео, и тако ето ме у нову сиротињу. — — „Предао сам управу придворној комисији. Био сам у њој двѣ године. При полазку оставио сам хране од сваке врсти изобилно. Стоку сам сугубо умножио, као свиње, козе, говеда. Оваца сам оставио 100 комада а нисам затекао ни једне. Готових новаца оставио сам у каси 700 фор. к. м. Консисторијални комесар архимандрит захвали ми у сабору пред браћом јавно. — — „Управу прима стари настојатељ, кои је пре мене исту водио. — — „Ево ме у манастиру Раковцу опет као намѣстника по налогу консисторијалном. Уведе ме г. архимандрит... изасланик, и преда ми управу манастира, одузевши ју досадањем настојатељу архимандриту. Изрично ми изјави, да ћу ја само од св. патријарха за кућу нуждна упутства примати. Стара братија буду у друге манастире попремѣштана, а нова два доведена из других. — — „Прегледах кућу. О чуда! Ничега у њој небијаше, као да је бујица све однѣла! Ни хлѣба, ни смока, варива, соли, ни крајцаре новаца. Трѣбало ми је за плате слугу, кои небијаху плаћени. . . . . . . . . 400 фор. Новосадском једном трговцу дуг 175 фор.  За оправљање воденице погођено а неплаћено. . . . . . . . . 90 фор. Арендатору преко контракта примљену своту од. . . . . · 90 фор. За преважање премѣштених јероманаха . . . . . . . . . 40 фор. За оправљање куће на салашу, које бијаше наложено а неизвршено . 100 фор. За изнутарњу оправу манастирску незнам ни сам колико. — — „У гостинским собама ни спаваћих хаљина нема а тако исто ни у собама настојатељским. Астали и столице поломљени и разбачени ишту велику репарацију. Кров зданија западњег у врло опасном стању; штала да падне. За храну куће нигдѣ ништа, а треба ми до жетве само за хлѣб 25 мерова жита. Ни једног вола, ни једних кола: неможеш се наплаћати за подвоз нуждног горива прњаворцима. За будућу потрѣбу нема ни једне цѣпанице усѣчене, нити се има чим набавити. Виногради од 3 године запуштени. Дом у равном стању. Каце и бурад ради небрежљивог надзирања попропадале; мањих судова никаквих, фртаља ни једног. Шума у најнеуреднијем стању,  сва изсѣчена најштетнијим начином. Прошле зиме хватови усѣчени и продани за 800 ф. Башта манастирска нема ниједног проштца, и што има гдѣгдѣ то огорѣли. У подруму мало јаче од 300 акова лоша вина, које се превратило, те неможеш за њега добити купца. Од свиња само 5 маторих и 15 јесењих прасаца. Ни крајцаре у каси. Шта да радим!... Немогу од бриге да спавам; немам мира ни часа у дану. — — „Чекам од патријарха да ме позове, и да ми каже, шта и како жели, да се ради. Нема позива. — — „Са горњим описом одем и непозват патријарху, и то заједно са архимандритом настојатељем. Кад патријарх прочита мој опис жалости и невоље: мало га неудари капља. Рекне ми патријарх: „Послаћу ти 25 мерова ране у Черевић из Даља, а ево ти 200 фор., па изплати и растѣрај слуге, кад их неможеш употрѣбити; а верујем да неможеш, јер су то све сами ладолежи и пијандуре.“ -- — „Дошавши кући призовем у помоћ јединога мога пријатеља, Бога господа, и размахнем рукама. — -— „Почнем сѣћи у шуми дрва за прошће,  да могу заградити башту. Овдѣ се теше коље а тамо се ради башта, јер је за то крајње врѣме: ту је 18. Март. Ово сам урадио мобом окрестних сељана. Башту даклем урадим, засѣјем и оградим. Надам се имати обилно свега у њој. — — „Кречану дадох спалити. —- — „Зданије репарирају два зидара цѣло лѣто. — — „Два пинтера оправљају и удѣшавају кроз цѣло лѣто искварену бурад ни каце. -— —„Већ сам набавио двоја кола са 4 вола. — — „Шљивици ме подпомогну. Вуци шљиве у Банат, те продаи за жито. Тим сам сѣмена за њиве прибавио и хране за кућу спремио. — — „Кукурузи ме прихватише. Набрао сам их пун таван. — — „И винограде благослови Бог, мој помоћник. Од десетка добио сам 1500 акова вина и ставио на подваљак. — — „Ево и с друге стране срѣће. Које шљивовице које комовице напекао сам 300 ак. — — „Данас сам одахнуо. Чисто ми је лакше. По рачуну састављеном одплатио сам 600 ф. од дуга. Хвала Богу. — — „Јао! јао! нѣшто ми се хрђаво снѣва.  Нѣка велика господа долазе у манастир, разгледају шта се ради, и хвале, што год виде. Неће добро бити! — — „Дође и архимандрит настојатељ у манастир. Мои хрђави снови учестају. — — „Видим шта је, и да ће најбоље бити, да се сам одпустим. — — „У децембру поднесем оставку, и молим да ми се допусти отићи у мој постриг. — — „Мора да су пријатељи добро подупирали, јер за кратко време дође рѣшење, да се селам у манастир Раваницу, а управа се даде оном истом, од кога бијаше на мене прешла. — — „Ево ме у новом манастиру. — — „Настојатељ мора да се што у двору замѣрио, јер дворска господа, која на промѣну дођоше поставе мене намѣстником, а старога оправе у манастир Фенек. — — „Двѣ године прођоше. Настојатељ се двору покорио. — — „Мене пошљу за намѣстника у манастир Фенек, а старог намѣстника поврате на своје старо мѣсто, које сам ја заузимао. — — „Двѣ године нерада и непријатности. Лака им земља! — — „Настојатељ незна ништа од економије, а при том је нехатан и немарљив. — — „Наступи нов живот у манастиру, кои је смѣрао да се манастирско стање поправи. — — „Како настојатељ тако и братија недају се лако разставити од старога благовања и аговања. — — „Намучио сам се с њима кроз 3 године, и до ситости набочио; оставим дакле сам намѣстништво, и ево ме сада — еклисијархом! — — „О срѣће, о блаженства! Сад црква живи за мене а ја за њу. Али је неизмолована! — — „Узмем пут под ноге, те у добре људе, и напросим у ту сврху колико бијаше доста, и ево моје цркве гдѣ се сија ново измолована као украшена невѣста. — — „Ево опет срѣће изненада. Ту ми заслугу призна и настојатељ и братија јавно на братском сабору! Нећу дуго живити!“ Из ово мало црта видиће сваки подпуну слику управе, коју смо хтѣли њима фотографисати. Фотографија је управо вѣрна... особе смо заклонили. 21. Крај отца Амфилохија. Но да се вратимо нашој приповѣсти. Кроз прошле године свога намѣстниковања, доживио је о. Теофан два догађаја, кои се наших  познаника тичу, које дакле морамо и нашим читатељима приобштити. Кад је дошо у манастир — —, и примио управитељске кључеве, стане обилазити све просторије, да види како се находе и споља и изнутра, јер је све ваљало оправљати и понављати. Идући тако са једним старијим житељем те обитељи дође до једне ћелије, која бијаше затворена. „А шта вам је ту?“ запита пратиоца. „Е ту нам је тај несрѣтник!“ одговори овај сасвим равнодушно. Наравно је било, да је нови управитељ запитао: „Какав несрѣтник?“ Стари калуђер као да се овом питању зачуди. Пријашњи управитељ нити је кад код те ћелије био, нити је кад за њу запитао. Њему је једно вече пре више месеци дошло писмо, уз које му се шиље један калуђер с тим налогом, да га даде добро чувати и да се постара на сваки начин да неутѣче. Калуђер је стојао долѣ са своим пратиоцима, а управитељ није хтѣо ни да га види. Зазвони и манастирски ђак дође. „Иди, зови ми отца намѣстника?“ гласила је заповѣст. Намѣстник дође. „О. намѣстниче!“ проговори му управитељ: „Ево вам шиљу једног вуцибатину,  кои хоће да бѣжи. Морамо га чувати, и добро пазити, да се из манастира неизтопи. Прими га дакле и учини нуждне наредбе. Предајем ти га под теретом строге одговорности.“ Намѣстник прими дошљака, кога бијаху два шумара на таљигама довели и одведе га у ту удаљенију ћелију на којој су једини прозор јаки гвоздени штапови ограђивали. Нареди ђацима да му се даје свако јутро и вече нѣшто хране и воде. Закључа с поља врата, узме к себи кључеве, а ђацима, њих двоици, од коих је један свршен човѣк био, проговори: „Ви ћете му носити јело и воду, и почистити ћелију. Али добро пазите да неутѣче, јер тешко вама, затворићу вас на његово мѣсто, па нећете на скоро видити свѣта!“ Онај старији ђак рекне другу: „Јес’ чуо, како овај загуди?“ Ако само иоле примѣтим, да што снује, волим га угушити него да ја страдам! Од тог доба улазила су свако до подне и свако послѣ подне ова два јака ђака са нѣшто јела и воде у ту ћелију и више нико. Ово приповѣди калуђер, кои спровађаше новога управитеља. „Отворите врата, ућићемо унутра“, рекне овај. Калуђер оде и доведе оне ђаке. Врата се отворе и управитељ уђе. Нетрѣба ни рѣчи да рекнемо па ипак ће сваки знати, како је било у тој малој собици, на којој су се само двапут на дан врата на часак отворила, те се оно изнело, што за човѣчји стан најмање приличи, и нѣшто мало худна зрака у њу пустило. Управитељ се згрози кад уђе у собу и по њој прегледи. На кревету је лежао човѣк — да је човѣк то се познало по строју главе, мршавим рукама и великој просѣдој забарушеној бради. На први поглед учини се управитељу, да познаје то лице. Нарочито га је нос опомињао на старога једнога знанца. „Изиђите на ходник,“ рекне пратиоцима, и остане сам у ћелији. Гледао је подуже житеља тога кавеза, пустио је мисли по прошлости, и на једаред сѣти се, приступи ближе постељи, и повиче: „Отче Амфилохије! — Јеси л’ ти?“ И доиста пред њим је лежао о. Амфилохије, кога наша приповѣтка добро познаје, у стању, ком се свак смиловати мора. Овај је гледао управитеља укоченим погледом. Нѣшто је протепао, али га није било разумѣти. Старији ђак гледао је са ходника у ћелију као да на што пази. Кад се управитељ приближи  постељи болестника, повиче ђак с ходника: „Неидите близу њега, хоће вас своим панџама или за косу или за образ!“ А кад болестник стане мумлати, онда уђе брзо ђак у собицу, повуче управитеља за скут у натраг, и повиче јаче: „Натраг, господине, сад ће га снаћи.“ И доиста се примѣтило на болестнику, да се справља као дивља звѣр, кад хоће на што да скочи. Али како опази ђака, тргне натраг, и само се окрене к зиду. „Шта је том човѣку?“ запита управитељ ђака, видећи да овај његово стање познаје. „Шта је? Помутило му се овдѣ!“ рекне ђак, и стане једним прстом по челу куцкати. „Знате, он је мало више вуко“, — ту учини ђак знамење, које свак разумѣ — „па је онда кадкад и лудовао и кад није ништа повуко; — најпослѣ стане људе нападати као манит, и онда га пошљу овамо. Ми смо много имали невоље док га нисмо дотѣрали, да буде миран, ето као сад. О! ми смо добри доктори, што се тога тиче. С нама није лако изићи на крај. А такови господари небоје се ни бога ни закона.... само зазиру од овога“... и стане пестницама по зраку бубати. О. Теофан уздахне, и суза му удари на око: Несрѣћно створење! Он се окрене болестнику  и проговори му меко и пријатељски. „Лаку ноћ о. Амфилохије! видићемо се сутра. Увѣравам вас, биће боље!“ Онај је само мумлао. Сутра дан најми управитељ два човѣка, изведе болестника на чист зрак, даде му собу очистити, и добро прозрачити, постељу му сасвим новом постељином намѣсти, а њега даде пресвући и очишћеном премда ветхом мантијом огрнути. Храну му даде здраву и подпуну. Болестнику је очевидно годило. Тако је двѣ недѣље трајало из дана у дан. Болестник као да је свога добротвора разликовао од других. Кад му се овај приближио, онда је и сад само мумлао, али су тонови тога мумлања били сасвим други него обично. Послѣ двѣ недѣље добије управитељ велико писмо из Карловаца. Нико незнађаше, шта се у том писму пише. Али управитељ даде сутра дан дотѣрати од нѣкуда кола кожом покривена, смѣсти болестника на, та кола, и она два чувара одпрате, га нѣкуда. У манастиру незнадоше куда, али су други људи видили. Одвезу га у Н. Сад, и, тамо предаду на пароброд. Један лѣчник прими га ту, и одпрати та у Беч у ону велику кућу..... Ту је био болестник у сасвим другој, прилици. Соба велика, чиста, зрачна. Око зграде  красан велики перивој. Нѣга безпримѣрна. Подуго је врѣме прошло, одкад бијаше тамо доведен, кад једно јутро, проспававши ноћ добро, дигне се из постеље, стане на све стране оком изпитивати, па онда тихим гласом запита свога послужника: „Гдѣ сам ја? Та овдѣ је лѣпо!“ Ово су били први знаци здравијег чуства, први гласови човѣчјег језика. О. Амфилохије — он је био тај нуждник — опорави се добрано; сасвим се немогаше изцѣлити. Уживао је своје дане као човѣк. Али је јако тѣлом опадао. „Један дан, као да је о себи мислио, проговори свом дворнику: „Али ко је мене овамо довео? Ко ме је овамо послао?“ Сад је дошо час, да му послужник преда писмо, које бијаше примио, кад је болестник дошао, о тим налогом, да му га преда, ако толико дође к себи, да га узмогне читати. Болестник отвори писмо, прочита јасно: „отац Теофан!“, падне на кољена, и дигне склопљене руке к небу. Отац Амфилохије поврати се духом, али подлегне тѣлом. Послѣ три мѣсеца премине на сушици. Послѣдње су му рѣчи биле:  „Теофане, нека ти бог плати!“ 22. Конац о. Митрофана. О. Амфилохије опомиње нас на свога друга из оне балске ноћи, и сваки ће запитати, а шта је са о. Митрофаном? К њему баш и хоћемо да приступимо. Кад је о. Теофан био намѣстником и управитељем манастира — —-, састане се тамо са о. Митрофаном, кога бијаху премѣстили у тај манастир. Сад је био о. Теофан управитељ, и о. Митрофан бијаше му десна рука. Он се био научио настојатељу бити покоран и послушан, па по том није могло за њега другога одношаја бити до слушати и овога, као што је слушао и друге. Посао им је ишо од руке, па су били весели сви. Имајући и дању и ноћу пуну главу бриге и послова, које му је ваљало свршити, није о. Теофан ни мотрио на своје калуђере у оно доба кад су били остављени да за себе живе. О. Митрофан бијаше се слабо проминѣо за 10 година, како су се оном приликом разстали. Он је био јошт онај лѣпи црни калуђер с поља а онај раскалашни млад човѣк изнутра. Једаред дође један прњаворац о. Теофану, молећи га, да забрани о. Митрофану, да му у кућу недолази јер може бити зло. О. Теофан објави ово свом калуђеру, и опомене га пријатељски, да се чува, јер има примѣра, гдѣ се таково похађање трагично свршило. Шта је о. Митрофан даље радио, то му управитељу није било познато. Али по свој прилици Митрофан је остао Митрофаном, јер иначе тежко да би слѣдовала ужасна ова катастрофа. Ради грађења манастирских зграда имала су се сѣћи у шуми дрва за грађу. О. Теофан бијаше отишо у шуму да разгледа и избере стромове, који се имају сѣћи, а о. Митрофана бијаше повео, да му их покаже и означи, па да их овај послѣ даде посѣћи и израдити. Подне је већ било превалило. О. Митрофан уморен од многога хода сѣдне на један сув храст кои је поваљен лежао, извади крпицу са оно мало хлѣба и јела, што га бијаше понео, да глад на подне завара, а већ у вече чекала, га је добра вечера у ман. трапезарији. Извади из мантије и метне на храст и ону тиквицу с вином, коју бијаше за тај ручак понео. О. Теофан хитио је да буде готов, и зато се удали, да изнађе и обиљежи оно нѣколико стромова што му је јошт трѣбало. Тражећи способне стромове бијаше се удалио од друга на једно 100—200 корачаја. Наједаред чује да пушка пуче и човѣк јаукну. Одмах му падне на памет она прѣтња прњаворца, и похита ко о. Митрофану натраг, ускоривши кораке. Кад дође к том мѣсту има што и видити. О. Митрофан лежи на земљи, и држи руку на срдцу. Из даље види о. Теофан да му је рука крвава. Код њега је стојао онај прњаворац наслонивши се на убијствено оружје. Овај је морао чути, да се ко приближује, јер је старо лишће шуштало а ситно грање кршкало појако. Но то прњаворац није ни на ум узимао. Он је непрестано у жртву своје страсти укоченим очима гледао и умирањем противника наслађавао се. О. Теофан изскочи сад на празнину тога кобног бухара. „Шта је за бога, о. Митрофане,“ повиче кад ближе дође, и увѣри се да овај доиста рањен на земљи лежи.“ „Умирем!“ одговори рањени калуђер. „Грбић је добро згодио — — баш у срдце  — одмах ће бити крај! Изповѣди ме и причести!“ О. Теофан клекне, и приклони ухо к устма умирућега. Овај је говорио с прекидањем и врло слабим гласом: али је о. Теофан ипак све разумѣо. Видило му се на лицу, да су ствари биле врло озбиљне, које му је умирући казивао. Очита му за тим опростну молитву и заложи га мрвом хлѣба и две три капље вина које је у тиквици на храсту застао. Пак онда сѣдне код њега и стане га тѣшити, храбрити и за смрт приправљати. Ова недаде дуго на себе чекати. Ледена њена рука стегне прострѣљено срдце, а дах ноћи угаси пламен ока и животни жар лица. О. Митрофан пружи се у грчу. Послѣдње рѣчи, које су се дале разумѣти, бијаху: „Хвала ти Теофане! умирем мирно.“ Кад о. Теофан види, да је овај сиромах свршио, онда се дигне од њега и обрати убијци, кои је једнако ту на пушку наслоњен стојао, као да бијаше фигура од камена! „Грбићу, шта учини тужан!“ проговори сад њему. „Ти си убио и њега и себе!“ Грбић се на ове рѣчи узправи. Јошт једанпут погледи на о. Митрофана и запита: „Је ли доиста мртав?“ „Мртав да како! Нема ту више ни сѣнке од наде.“ „Сад сам дакле сигуран, да ми неће више доћи у кућу!“ рекне на ово Грбић, и зграби пушку грчевитом руком.  О. Теофан помисли у први мах, да ће онај и њега да убије да га неодда, и тргне и нехотице са нѣколико корачаја унатраг. Но Грбић му повиче: „Небој се господине намѣстниче! нећу ја теби ништа. Ти ми ниси ништа скривио. А ја сам знао шта ме чека, кад то учиним. Сад нек буде што бити има. Ти иди мирно кући па се постарај за овога, а ја идем куд ме очи воде; за мене ће се већ постарати суд и жандар.“ На то метне пушку на раме и пође хитрим кораком у шуму. Но напрасно се заустави и повиче: „Ви сте поштен калуђер. Ако буде могућно дођите да и мене изповѣдите и причестите, кад пођу да ме обѣсе!“ На то се нагло удали, и за тили час изгуби се из очију о. Теофана. Тужан и жалостан врати се о. Теофан кући, и пошље људе те мртвог калуђера довезу у манастир. Већ сутра дан дође судбена комесија и прегледи мртво дѣло, те констатује, да је о.  Митрофан умро од пушке, која му је зрном плућа пробила и срце тако озлѣдила, да је морала, нагла смрт неизоставно слѣдовати. Изпитају о. Теофана, и све друге, кои су убијенога из шуме у манастир превезли. Оду у шуму на мѣсто, гдѣ се убијство догодило, и опишу све потанко, како им је о. Теофан показивао. Отац Митрофан нађе вѣчна мира у гробљу манастира, у ком је погинуо. Неће ваљда неугодно бити читатељима, да им кажемо са две три рѣчи, шта се са Грбићем догодило. Он буде ухићен. Призна своје злочинство и буде осуђен на смрт. Пресуда ова буде потврђена од свих судова, и цар остави правди законити течај. Сад га је ваљало сутра дан обѣсити. Но сваки час очекивао се радостан један догађај у царској породици. Предсѣдник суда незнађаше шта да ради, пошто бијаше могуће, да у исти пар стану топови са града Варадина пуцати у славу радостног за сву државу догађаја, кад стану злочинца изводити да га обѣсе. Он јави то министру правде. Учини се у Бечу питање: и дође глас да се убијци живот прашта, а на мѣсто смртне каштиге робија у трајању од 20 година одређује. Грбићу није дакле трѣбало ни изповѣдника ни причешћа: дакле ни о. Теофана. Знам да ће кои читатељ ове приповѣсти на овом мѣсту запитати: А шта је било са господином администратором, главним парничаром о. Теофана? Е, овај господин неимађаше такођер срѣће у даљем свом животу. Исте године, кад је онај бал давао у манастиру, буде епископ Рајачић изабран за митрополита. Рачуни администраторови буду о. Теофану као бившем намѣстнику послани, да их подпише. Овај изјави, да их неможе подписати и поднесе своје примѣдбе на исте. Из његових приговора покаже се да рачуни администраторови нису баш најчистији, и да је много штошта ушло у његов џеп мѣсте у рачуне да дође. Нови митрополит крене услѣд тога стања ствари администратора са свога управитељства, и пошље у манастир игумана Константина свога старог штићеника. Непрође дуго времена за тим, а једно јутро огласе манастирска звона о. Гаврила бившег манастирског администратора, а уједно разнесе се глас, да се сам отровао. 23. Сестрина тестамента. Овдѣ ћемо и опет да се састанемо са једним старим знанцем, пак и са њим на смртној постељи: али јо велика разлика између живота и смрти овога дивнога знанца и између живота и смрти оне тројице, које сахранисмо. Сваки ће се читатељ сѣтити, да овдѣ долазимо племенитодушној сестри нашега о. Теофана, госпођи Ленки. С њом се морамо јошт једаред састати, јер нам неби нико опростио, да тако без трага изчезне из ове приповѣсти она појава, која је у њој можда најсјајнија и најузвишенија; а и иначе имају њени послѣдњи дани одсудан моменат за даљи течај ове приповѣсти. Знамо, да Ленка свога драгог брата није могла у оном манастиру надгледати, у кои је оне лѣпе прилоге послала. Онда је била болестна. Касније буде о. Теофан у други манастир премѣштен. Она се бијаше доста добро опоравила, али он није имао воље да она долази у манастир, него јој поручи, да ће он к њој доћи и тамо бити дан два. Ово је било и њој много повољније. Колико се трудила да заборави на ону ужасну сцену, кад су они калуђери у ћелију о. Теофана хрупили, никада јој није то могло поћи за руком, и увѣк се жацала кад је на то помислила. О. Теофан је дакле послѣ тога сваке године на њен имендан у Бечкерек долазио, тамо код једног њеног рођака одсѣдао, а у њеној кући са другим гостима тај дан прослављао. Тим полажењем развије се између њега и Ленке чисти управо братски и сестрински одношај. Код ње је пречистило страст и ту идеализовало неослабљено сѣћање на ону незаборављиву сцену у манастирској ћелији, често и трајно промишљање о себи о одношаима спољским, и дивна слика идеалне узвишености о. Теофана, која јој је непрестанце пред очима стојала. А код њега су људи живота пробудили осѣћање усамљености, те је осѣтио потрѣбу да има бар једно људско створење, које га разумѣ, које с њим једнако осѣћа, које га из чиста срдца љуби, из некористољубива увѣрења цѣни. Он је на тај праздник обично у великој цркви служио, и служба његова имала је толико утиска у хришћане, да је свагда била црква дубком пуна. Сви су хвалили како дивно служи; сви су осѣћали да служба наша постаје његовим чинодѣјствовањем насладом срдца и духа. Зато су се прѣко године управо преправљали, да тај дан јамачно могу у цркву доћи, па су се увѣк  нѣколико дана у напрѣд душевној наслади радовали. Такова је служба хришћанској цркви у прва времена језичнике хиљадама присвајала. Ти дани саставили су срдца брата и сестре као да их је једна мајка родила. Ленка је љубила управо сестрински свога брата; она се с њим уздизала над обичним животом; она се с њим поносила. Послѣ оне болести била је увѣк слабога здравља. Кожа на образу била јој је скоро прозрачна; очи јој горѣше као жива жеравица. Видило се, да јој на корѣну живота рије онај црв, кои гдѣ брже гдѣ спорије тај сасвим прегриза. Но при свем том била је безбрижна, ведра и весела. Брат је у сестри гледао свети аманет овога живота за други виши свѣт. Често му се представљала као чисти небески анђео, кои се међу људма находи само да познаду да има таквих створења, па ће до кои час да их остави и да прне у своју небесну висину. Оне године кад се о. Теофан намѣстниковања посве опрости, и својој цркви сасвим посвети, дође к сестри на нѣколико дана пре њеног светога, и остане нѣколико дана и иза праздника. Слутио је, да им је то послѣдњи састанак на земљи. Ленка је била очевидно болестнија него икада прије. Мршава је била као да залогаја хране недобија. Ружице на образи горѣле су кадкад тако, да су наравне бојом и топлином много надвишавали. Сув кашаљ давио је кадкад болестницу као да ће да ју угуши. И опет су ови дани били за њу најлѣпши и најмилији. Стара тетка и брат Тодор били су кроз цѣле дане код ње. Нико није смѣо да ју на болест опомене, а она је послѣдње своје силе кроз све врѣме разсипала. „Кад ћеш ме пустити кући, драга моја сестро?“ запита ју једаред брат, да чује; како она о том мисли. „ А мораш ли ићи Тодоре?“ запита га она -жалостиво. „Да стои до мене“, одговори он, „ја бих остао увѣк код тебе; али ти знаш да сам калуђер, и да има на мене право и настојатељ, и црква а и народ оне цркве. Ја нити сам свој, нити сам независан.“ Сутра дан осѣтивши, да јој је горе, остане у постељи. Код ње су „били и опет њени најмилији,  брат и тетка. Пред подне дође к њој један млад човѣк, и донесе јој нѣко писмено. „Ово је мој правобранитељ, Тодоре!“ рекне она брату. „Је ли све у реду?“ запита на то правника. „Све!“ одговори овај. На то преда она то писмено о. Теофану, и позове га да чита. Овај почне читати, заћути мало, пређе брзим погледом преко цѣлог писма, па му онда ударе сузе на очи. Он јој врати дану му изправу, и мораде се к прозору повући. И у Ленкиним очима појаве се сузе, али су то очевидно биле сузе радости. „Дођи Тодоре!“ позове га к себи, и онда му рекне: „Знам ја да су ми дани избројани, и зато хоћу да наредим, што држим да ми је дужност учинити. Ту одређујем ја теби приход од главнице од 25.000 ф., која је код барона Сине депозитирана, и од које ћеш ти за живота 6% на твоје одржавање примати. Кад умреш, а ти их остави у корист сиротих ученика нашега народа, онако како то будеш држао за најбоље, и дај фундацији наслов, кои ти за сходан нађеш. Ево ти изправе, а барон Сина већ је главницу примио и одобрио је, да ти се 6% камате сваке године кад ти је воља издају,  а са главницом по твом тестаменту поступи. Ограничила сам те, да неможеш за живота са главницом разполагати, јер знам твоју узвишену душу, па се боим, да сам себе до невоље недоведеш. Сад си независан. Докле сам ја жива дотлѣ си и твој и мој; а кад мене небудеш имао, онда си само свој. Видиш дакле да нестои оно, или барем да неће довѣка стојати, да ниси нити свој нити независан. Међу тим, ти си ми овај пут више времена поклонио, него досад икада. „Хвала ти! велика ти хвала! Сад иди... иди, па ублажуј душевно и друге болестнике, као што си своју сестру ово дана блаженом чинио. Ми се нећемо више видити. Ја нећу годину саставити.“ О. Теофан пригрли ту анђелску главу на своје пуне јада груди. „Та нема ти пара!“ повиче кроз сузе. „Ти си ми сјајна награда за моје борбе! Али ја немогу овога дара примити: има међу твојим сродницима, и сродницима твога супруга доста њих, који на то имају право.... барем веће право него ја!“ Ово рекне, па јој пружи ону изправу натраг. Она је нехтеде преузети. „Немој тако мислити“, рекне му она на ово: „Све што сам од отца добила, и што ми је од мужа остало, остаје мојим и његовим рођацима  по правди и правици. Ово сам ја стекла, послѣ мога мужа мојом штедњом и управом. Са овим могу разполагати по вољи, и кад то теби остављам, онда га добија онај, кои је мени најмилији и кои је тога најдостојнији! „И за моју тетку постарала сам се како ваља, да може безбрижно и остале дане проживити, те на своју нећаку радо мислити.“ Тетка јој бризне плакати. „Но немојте више о том да говоримо. Јако ме дира, а слаба сам. Нећу ја, небој се, умрѣти ни данас, ни сутра; небојте се. Може бити да се ми јошт и на годину на овај дан весело проведемо. „сѣди јошт мало Тодоре, да те се нагледим. Престани тето плакати, молим те.“ Стане се подизати, да се мало узправи у кревету. Но глава јој клоне натраг. Она је била.... мртва. О. Теофану учини се, да му се угаси на небу сунце.... 24. Прости калуђер и патријарх Јосиф. Протѣкло је више мѣсеци од како је о. Теофан смртне останке своје љубљене сестре матери земљи предао. Његова се туга била мало поублажила. Ова га је туга принуђавала да већма тражи самоћу него иначе; а та самоћа позивала га ја већ и сама собом, да чешће и више мисли о себи и о задаћи свога живота. Калуђере и манастире наше познавао је из непосрѣднога изкуства скрожђу и скрожђу, али му се чинило да јошт подпуно непознаје тога земљишта. Често му је на памет падало, да би му ваљало, да позна калуђерство и манастире како стоје и по другим православним земљама и државама. Нарочито су му прѣд очи долазили калуђери и манастири светогорски и руске Троицке лавре. Нѣшто га је особито привлачило манастирима Рилским и Витешким у Бугарској. Ови су му нѣкако на ближе стојали него они други, јер му се горе Рил и Витош чинише нѣкако као једнородне сестре миле Фрушке Горе. Морамо коју рећи о овим манастирима што се овдѣ спомињу. Света Гора позната је по имену и нашем народу. То је права калуђерска република. Атос или Света Гора пружа се као језик у егејско море и скопчава се са полуостровом  Халкидике танким земљеузом названим Превлака. Унутарњост јој је особито дивна; богата шума, пуна густара кроз које се проћи неможе и то од увѣк зелене вегетације око које се увијају лијане. Гудуре су дивотне. На брѣгу морском сјају се зидови и бедемови стародревних манастира, грчких, србских и бугарских. Ово је земљиште свето; од памтивѣка несмѣ  на њега ступити женска нога. На најјужнијем крају диже се сасвим бѣо шиљак управо из мора под облаке; са његова врха види се далеко азур-плаветно егејско море са отоцима Лемнос, Тасос, Самотрака, Тенедос, Скопелос, Еубеа, — брда Олимп, Осса, Пелијон,... градови Салоник, до Херзонеза, Троада и малоазијска брда. Витош је дивна гора близу Софије у Бугарској, виша од Балкана. Ту и данас има 14 манастира; а у старије доба начинили су били ту малу Свету Гору. – Рил је бугарски најславнији манастир у Рилској гори, која је много виша него Мара-Гедик, највиши балкански врх. У Рилу је пустињевао св. Јован Рилски, најславнији од Бугарских светитеља и патрон Бугарске. Ту и сад почива. У Рилском манастиру сарањен је србски војвода цара Душана    Реља, кои је године 1343 умро, Реља Крилатић народних наших пѣсама. Манастир Рил је и данас велика зграда, унаоколо ходник са стубовима, на срѣди црква, са 5 кубета. У најновије доба 1337 калуђеровао је у Рилском манастиру Неофит Рилски, кои је у вароши Копривштици народну школу устроио, а послѣ опет у самом манастиру Рилском, гдѣ је и свој велики бугарски рѣчник довршио. Троицку Лавру недалеко од Москве у Русији ваља видити, да човѣк разумѣ шта је то - царска или велика лавра. То се неда накратко описати. Може бити да се јошт даде најбоље схватити у ове рѣчи: чудо међ чудеси! Ово су идеали, кои су о. Теофана оживљавали. — Јошт нам је нѣке ствари напоменути, да се разговор о. Теофана са патријархом подпуно може разумѣти. Жеља, да се манастири уреде и наши калуђери сходно свом вишем позиву изображавају, врло је стара код нашег народа. Јошт у саборима од 1774 и 1776. налазимо тому трага. А у најглавнијем нашем сабору од 1790. долазе о тој ствари закључци, које је цар Леополд II. потврдио. О том је већ архимандрит Арсеније протођакону Никанору нѣка мѣста приобштио, као оно гдѣ се каже, да се манастирски ред има у миру и тишини изображавањем овога духа, бавити и примѣром нравствености бити. И даље: да корист државе и дужност народа изискује, да се монаси њиховој правој цѣли поврате. Онда се нарочито желило да се манастири наши онако уреде, како су уређени православни манастири буковински; да се калуђерима ужитак подпуно обезбѣди, а сувишак употрѣби на заведења школског изображења које је за манастирски живот са свим нуждно. А у точки II. бр. 14. предлаже се и потврђује, како да се семинарија и главне школе по дијецезама установе, „да се нико у манастир неприми, кои неизкаже да је семинарију изучио.“ Год. 1790 одређено је од сабора, а потврђено од краља, да се устрои семинарија за богослове наше цркве у Карловци. На зграду ове семинарије одредио је цар Јосиф II. да се са стране ерара даде 58.000 ф. Архиепископ Мојсије Путник поднео је на позив царев предлог, како да се та семинарија, устрои. По одобреном предлогу имало би се у тој семинарији учити 120 богословаца наших. У исту су се могли примити и богослови из Ердеља и Буковине, али су ови имали платити сваки по 200 фор. Предрачун изнашао је за плату професора. . . . . . . . . . 5.218 ф. 82 н.  Трошкови су се имали покрити: Пак пошто се видило, да је овим начином семинарија осигурана, одреди цар Леополд II. да се што пре почне семинарија градити и да се на то 10.000 фор. из државне касе одмах изда. Али семинарије недобисмо ни до данас. Ове су ствари заузимале духове народа и послѣ год. 1790. У новије врѣме рѣдко је ко знао за ово што се пређе радило, и тако се о тим стварима мислило без обзира на ово што бијаше у старије врѣме рађено, наравно по потрѣбама овога времена. — И сад ћемо се вратити нашој приповѣдки. О. Теофан закључи, да иде св. патријарху, да му своју живу жељу приобшти, па да га моли, да му даде за то путовање дозволу и благослов. Тако дође и мѣсец мај. Као што удесна свирка чисто диже ноге на играње код оних, кои радо плѣшу: тако и красни овај мај стане чисто вући о. Теофана на путовање у оне дивне скоро митичке горе. Приправи се дакле добро аргументима и мотивима, пак оде у Карловце, да моли од патријарха потрѣбни допуст и благослов. Срдце му стане јаче куцати кад ступи у патријархов двор у Карловци. „Ако ми недопусти?“ рекне сам себи. „Шта, ћу онда? Најпослѣ се домисли и рекне: „Ако он недопусти, а ја идем без допуста.“ У овој одлуци својој види и сам, да му је жеља дорастла до „коњица и до сабље бритке“, те да је сад постала она господарем. Пријаве га патријарху и овај га пусти преда се. Патријарх је познавао о. Теофана како нам је то из намѣстничких мемоара познато, и познавао га је са стране добре. Није га дакле сматрао као страног. Зато га и дочека у собној одѣћи, коју незнам управ зашто зову „шлофроком,.“ У овом шлофроку, кои бијаше производ и свѣдок другога „десетолѣтија“, са плаветном марамом за нос у једној руци а бурмутицом са жутим садржајем у другој није патријарх баш изгледао онако како обично људи себи представљају главу једне цркве. Он се играо карата са једним господином у грађанском одѣлу, и продужи свој посао и кад о. Теофан уђе. На столу пред њим лежала је повѣстничка плаветна марама за нос и сребрна бурмутица са жутим садржајем од табаке. Метанисање било је код патријарха већ одавно престало и зато се и о. Теофан само дубоко поклони, пак приступи патријарху да га пољуби у руку. Но овај како је држао карте у руци, којој приступаше о. Теофан, тако му је недаде да ју цѣлива, него га њом мало гурне од себе, па онда избаци карту, коју је ваљало изиграти. О. Теофан повуче се ближе к вратима у натраг, и стане тамо прекрстивши смѣрно руке на прси. Било је очевидно, да га је патријарх примио пријатељски, па је и он чекао стрпљиво и мирно. „Зар тако, мајору?“ проговори патријарх, кад му друг у сигрању избаци карту, коју овај небијаше очекивао. „Немогу другачије Ваша Светости“, одговори мајор. „Ал то није резон!“ примѣти патријарх мало кроз нос, и видило се да му није право. „Немогу другчије!“ Та ти незнаш играти“, дода патријарх мало љутит. „Ви боље знате,“ одговори онај; „али ја ћу партију добити,“ „Добићеш! Али играш прѣко резона!“ примѣти патријарх и баци карте на стол и устане са канапета. И мајор устане са столице и рекне: „Е, код нас милитара важи: Kriegslist! “ „Kriegslist! Kriegslist! — То није Kriegslist; Kriegslist је сасвим што друго, мој мајору. Знам ја добро шта је Kriegslist, ја сам учио стратегију...., ту сам ти ја тврд у сѣдлу!“  Он је хтѣо и даље да говори, али се мајор поклонио и пође да одлази. „Мајору!“ повикне за њим патријарх. Мајор стане и окрене главу к патријарху. „Заповѣдајте Ваша Светости.“ „Дођи послѣ подне, — дужан сам ти дати реванж!“ „У колико сати?“ „У четири.“ „У четири је велико вечерње!“ примѣти мајор мало пакостио. „Што се тебе тиче вечерње“, одговори патријарх; „вечерње ће одслужити прота, а ја сам теби дужан реванж. — Само дођи!“ „Доћи ћу!“ одговори мајор и оде из собе. Ово је био пензионирани мајор Јосим Матић, бивши градоначелник Земунски и Карловачки, родом из Карловаца, кои је при смрти својој (умро је у ноћи пред св. Саву 1872) оставио около 15000 фор. на гимназију Карловачку. „Немој да недођеш,“ викне за њим патријарх, „ја теби морам дати реванж.“ За оне кои нису патријарха Јосифа познавали, а такових већ и сада има доста, добро ће бити да га с нѣколико црта насликамо. Он је био од већих људи; али у ово врѣме  бијаше близу 77 година, па се већ знаменито смежурао, штоно наши веле. Коса и брада била му је чисто бѣла, а боја лица младачко румена. Брада му бијаше поређа и зато излажаше на крају у танак шиљак. Очи су му биле јасне, чисто округле, израз погледа тврд, устне танке; тѣло му је изгледало мршаво као да је постом изнурено. Ходио је тежко, мало погнут. Хаљину и дољњу и горњу носио је обично од црне свиле са свиленим гајтанима врло просто декорирану. Појас отворено црвене боје, широк. К том су долазиле црвене чарапе, као што то епископи носе; шешир обичан свештенички, са архиепископским порт-д’-епеом. На прсима је имао звѣзду ордена гвоздене круне, а код врата малу декорацију на златном ланчићу овом ордену собствену. У јавним скуповима држао је више пута слова; ова су била мајсторски написана, али говор је био далеко од умѣтности. Најмилији послови биле су му политичке ствари. Није осѣћао ни старости ни болести, кад је ваљало те послове обављати. Он је био епископ у Далмацији од г. 1829, затим у Вршцу од г. 1833. Но да се повратимо к приповѣсти. Патријарх је био очевидно мало љутит што је изгубио. То није било по вољи о. Теофану. „А шта ћете ви овдѣ“, запита га патријарх негледећи га. „Хрђав знак!“ рекне о. Теофан сам себи. Патријарх је њему увѣк говорио „Ти“, а сад поче са „Ви“. То је био јавни знак да му није нѣшто од њега право. „Дошо сам да цѣливам десницу Вашој Светости!“ одговори о. Теофан с подпуном смѣрности. „Па си морао баш сада доћи?“ „Казали су ми да могу ући.“ „А зар нисте могли до сутра пречекати?“ запита патријарх опет из другог тона. „Могу доћи и сутра ако тако заповѣдате,“ одговори о. Теофан и пође да га пољуби у руку па да изиђе напоље. Патријарх одвуче своју руку нагло за леђа. „Да, па да онда вичете по Карловци, да вас нисам хтѣо да пустим преда се... Не може човѣк од вас ни да се обуче... Шта кога врага тражите по Карловци... Зар немате доста мѣста у свом манастиру. Витлате као пси без госе... Неможе човѣк кинути, да му неповиче калуђер: „на здравље!“ То је морска дисциплина. Ради што ко хоће. Трѣба вас гвозденом руком стегнути. Но доћи ће и то!“ О. Теофан ћутао је као водом заливен. Патријарх се мало прошеће к прозору и натраг, па онда стане пред о. Теофана и запита та строго: „Шта хоћеш, оче!“ „Хоћу да ми дате допуст!“ „Какав допуст?“ запита он мало зажмиривши, пак онда упрѣ очи у о. Теофана и разрогачи их по свој величини. „Допуст на три године“... Патријарх ступи једним кораком натраг. Он је помислио, да је то какав агресивни корак калуђера проти њему, па се и зачуди и разљути. „Па куда би! ако смѣм питати?“ рекне мало подсмѣшљиво. „Имам велику вољу, да се мало обазрѣм по св. Гори, и по бугарским манастирима у гори Рилу и Витошу, а и да видим Троицку лавру...“ „Охо! Та ти си усѣо на коња већег него што је био шарац Краљевића Марка. Чувај се да те не збаци у какву јаругу, те да скрхаш врат.“ „Како ми буде“, одговори о. Теофан сасвим понизно. „А шта ћеш да видиш у св. Гори? Грчке будале! Шта тражиш у бугарским манастирима? Та то нису ни слуге нашој Фрушкој Гори! А руске лавре са њихови 300 калуђера немогу бити узори за нас. Ми смо за то превећ мали.  А друго немогу ја калуђера мога слати у Русију. „Ти мислиш, да на мене нико негледи. Сто очију мотре на мене, знаш ли ти? Сѣди с миром код куће. Наши су калуђери и манастири, какви су да су, далеко бољи него и грчки и бугарски.... а и сами Руси могу још дуго учити од нас, што се тиче црквеног реда и пристојног богослуженија. „Него и ти хоћеш да се прославиш ваљда као Доситије, ха? Окај се тога. Недаје свако јаје пѣтла, а јошт мање крије се у свакој мантији Доситије. Или се ваљда теби недопада у Фрушкој Гори?“ „Недопада ми се!“ одговори одсудно О. Теофан. „Како то?“ запита патријарх зачуђен. „Та ако ико, то би ти морао бити задовољан. Та теби су се давали манастири као крушке, и свуда си био газда.“ „Та то ме и тѣра из Фрушке; али баш да сам био свуда и настојатељ, неби ми се могло допасти!“ примѣти на то озбиљно о. Теофан. „А шта фали?“ запита патријарх и приступи тиком о. Теофану. „Врло много!“ одговори овај смѣрно али одсудно. „Шта?“ запита патријарх, кои обично нечујаше оно, што му небѣше по вољи. „Све!“ „Е, све! Лако је рећи све!“ осѣче се патријарх; „али де кажи ми бар једно.“ „Хоћу,“ одговори о. Теофан. „Него молим, да имате високу милост, и да примите ове моје рѣчи као рѣчи, које говори послушни син отцу, и као исповѣст, коју обавља млађи пред својим старѣшином, ком је дужан истину казати.“ „Неоколиши, него говори!“ одврати му патријарх нестрпљиво. „Ви заповѣдате.... ја ћу слушати. Најпрѣ и најпрѣ, наши манастири немају скоро калуђера. Сваки дан их је мање, и нема изгледа...“ „Па зар ћу ти ја калуђере из дрвета да режем, или из папира да изсѣцам?“ запита патријарх у истини љутито, напрасито прекинувши му говор. „То некажем... ја сам само реко, да их нестаје, и више ништа.“ „Пак што неидете у врбонку по њих?“ рекне патријарх мало посмѣшљиво. „Развијте калуђерски барјак, понесите кесу талира — и онако сви турате приходе манастирске у своје џепове — и ударите у бубањ, па закликћите танко гласовито:  „хајде браћо у калуђере, на годину сто талира.... а батине ћемо оставити катанама.“ Овдѣ је патријарх изнео на прво варијацију оне старе хусарске врбонке: „Хајде браћо у катане, на годину сто талира, а на месец сто батина.“ О. Теофана дирне ова хусарска пѣсма врло неугодно. Он дакле тому сходно и одговори: „Ви нам недате барјака, а настојатељи талира.“ „Оче! ти губиш из вида, пред ким стојиш!“ опомене га патријарх строгим гласом и погледом. „Признајем да сам погрѣшио,“ одговори о. Теофан, и стане у званичну позитуру понизности. Патријарх се одљути. Поћути мало, па онда запита: „Хајде кажи ти како да набавимо манастирима више калуђера!“ и стане пред о. Теофана изазивајући га и држањем и гледањем. Овај се мало прокашље, па почне: „Дајте калуђерима достојну задаћу; одредите им пословање, које одговара и оним духовима у народу, што траже не само да се прихране, него и да своје умне силе развију на корист цркве и народа; осигурајте их наредбама и строгом дисциплином од подлих нападаја и злоставе; отворите им врата к заслугама и признавању; пружите им срѣдства задаћи  сходна; улите дух братске узајмне љубави у калуђерско тѣло; оживите свѣст дужности у сваком члану тога тѣла, пробудите у манастирима дѣлотворну вољу к стварању; на кратко: установите манастире тако, да је врѣдно у њих ићи, да је врѣдно њима живот посветити, да је врѣдно у њима дѣловати, — пак ћете видити, како ће се напунити, и то људма, кои заслужују свако уважење, и кои су у стању извести послове, што ће да служе на велику корист а уједно и на славу и цркве наше и народа.“ На ово запита патријарх о. Теофана сасвим изненада: „Је с’ ти био скоро у Н. Саду?“ Овај се том питању зачуди, али му одговори како је, и рекне: „Јесам!“ „А јеси ли био код доктора?“ „Секулића?“ запита о. Теофан несѣћајући се, шта означује патријарх тим насловом. „Не Секулића... каквог Секулића,“ одговори патријарх нестрпљиво..... „Код адвоката. Шта се чиниш луд кад ниси?“ Сад о. Теофан схвати прави смисо патријарховог питања. Одговори дакле значајним гласом: „Јесам.“ „Видим да јеси,“ рекне патријарх. „Та медицина мирише са свим на своју апатеку; а рецепт казује сам собом доктора, од кога долази.  Срљате као слѣпи у своју пропаст. Тражите спаса код капута. „А знате л’ ви ону причу о јежу? А? Увуците само капут у манастире, па ће он вас оправити у закутак. „Де, држте се ви само оних правила, која су начинили другачији људи, него што је твој доктор и његови другови, па вам друго ништа нетрѣба. Али ви сами бѣжите од тих правила, као нечастиви од крста. То је оно право; у том грму лежи зец!“ – „Ваша светост имате подпуно право, кад кажете да се она мудра и света правила недрже, премда све зло недолази само од тога. Међутим, ја нисам крив, што се строго недржи дисциплина,“ одговори о. Теофан. „А гдѣ су вам настојатељи?“ запита патријарх. „Ви би хтѣли, да све ја радим! Да идем од манастира до манастира па да одадирем штаком гдѣ ког стигнем! Имам ја других, већих послова, и толико, да незнам, гдѣ ми је глава! То је дужност настојатеља, да воде бригу о манастирима и калуђерима: па гдѣ су вам они?“ Но видило се, да осѣћа, да није ни он од кривице чист. „С малом изнимком —— понајвише у гостима, на частима и“ — овдѣ застане о. Теофан. „И — само даље, даље,“ прихвати патријарх. „Ваљда ниси комарац. Комарци најпрѣ пѣвају и угризу, па онда ћуте.“ „И код своих — кућа!“ проспе о. Теофан, „Пуштају калуђере, да раде ко шта хоће;а они харче манастирско имање.“ Ово изговори он тихо, смѣрно, али и одсудно. „Е! лако је само рећи: харче манастирско имање,“ рекне патријарх жестоко; „али дај докажи, ако имаш куражи.“ О. Теофан осѣти ту кураж у себи, и одговори поуздано: „Ено Јазка; није ли пао под конкурз? Није ли само срѣћом и тешком муком код врховног судишта у Бечу једва учињено, да се и други нѣки манастири од конкурза заклонише? Није ли Раковац сасвим упропашћен? Није ли Бешеново остало без хлѣба? Није ли Шишатовац просјаком учињен? Није ли Прибина Глава гола као гола пушка? Није ли Крушедол дугом обтерећен? Није ли и сам Гргетег знатним зајмом усрѣћен? А шта још нележи у књигама народних фондова!“ Патријарху удари крв у образе. „Па ко је тому крив? А? — Шта велиш ти у твојој мудрости? Говори!“ О. Теофан одговори понизно: „Ја немам изрицати, ко је крив. Али да је тако, то стои.“ „Јошт ћеш рећи да сам ја крив!“ повиче патријарх грчевито, и приступи о. Теофану као да ће да га смрви. „Судија велике господе нису овако мали калуђери, него повѣстница!“ одговори о. Теофан мирно али озбиљно, и узправи се до пуне своје висине. Патријарх тргне натраг. Он се окрене од о. Теофана, оде на прозор, постои мало тамо премишљавајући, па се онда врати калуђеру, и проговори му исто тако мирно и озбиљно: „Ја радим што највише могу и што најбоље знам; а повѣстница нека чини своје! Што год је рађено у манастирима и о манастирима, радило се прописаним путем прѣко прописаних органа. Истина је, да ми досад није нико укупно стање манастирске управе у једној слици представио: али томе нисам ја крив. Зашто нисте чинили ви коих се тиче? Учините то; ја вам ево допуштам; што више ја вас на то позивам!“ „Ако В. Светост допусти, ја могу ту слику овај час поднѣти. Ја већ од дужег времена радим на том, па га свуда уза се носим. Чини су из мога непосрѣднога изкуства. За истину стоим пред сваким судом.“ „А ти дај овамо;“ рекне патријарх, кога  је позив о. Теофана на повѣстницу очевидно дубоко потрѣсо. О. Теофан извади из џепа савијен један омут хартије и преда га патријарху. Овај га прими и развије. Наслов прочита на глас: „Мемоари вѣчитог намѣстника манастирског.“ Даље преврне више листова, и баци поглед на више мѣста. „Како видим, има у овом твом спису много јако занимљивих ствари,“ проговори патријарх преврћући листове. „Да видиш, да мене стање манастира и калуђера по дужности у велико интересира, наредићу, да ми се о свему точно извѣшће поднесе. Међу тим види се, да си ти о овим стварима и сам премишљавао, и са другим људма о том разбирао; ако можеш и ако си справан, а ти ми кажи, како ви мислите, шта би ваљало чинити, да се овим недостатцима доскочи, и да се стање манастира и калуђерства на боље изведе.“ „Могу,“ одговори о. Теофан. „Но признајем у напрѣд, да ће бити у мом разлагању више горуће добре жеље, него поуздања, да сам позиву В. Светости подпуно дорасто.“ „Говори, само говори!“ рекне патријарх смѣшећи се. „Толико те познајем, да знам да ниси луд, ако си и фантаста. Дакле почни!“ О. Теофан окуражи се мало боље, кад види да се патријарх насмѣши. „Установите В. Светости, у манастиру Крушедолу семинарију и богословију, школу за црквено служење, појање и проповѣдање, и школу за црквено рисовање. У школу за служење, појање и проповѣдање, долазили би наравно сви богослови; али би се мого одредити сваке године курс од нѣколико недѣља, кои би полазити имали прости калуђери из манастира, редом и временом, како би то управа манастирска опредѣљавала. А нарочито нам је нуждна школа за лѣпо служење. Како је дивно Ваше чинодѣјствовање! Неможе га се човѣк довољно науживати.“ „Да, ти мислиш, да се то даје научити! То је мени Богом дано! Зашто досад ко ненаучи то од мене? То се са мном родило!“ „Вѣрујем,“ примѣти о. Теофан. „Али камо срѣће, да више њих и у полу само тако светитељски служе.“ Патријарху је ово очевидно годило. А било је и истина; јер је патријарх Јосиф заиста, што каже о. Теофан, светитељски служио. „У школу за црквено рисовање“, продужи о. Теофан, „имали би долазити сви они прости калуђери, кои покажу, да имају природни дар за ту умѣтност. А ако би се ко из грађанског реда желио ту учити, тај би морао наравно плаћати,  колико би се одредило. Овај би завод добијао покриће у оним трошковима, које и данас имамо подносити за богословију и благодѣјаније, у колико у њему учествују богословци. Истина, да би семинарија нов трошак доводила, али нам је семинарија прѣко нуждна, а овим би начином трошкови много мањи били, него да се семинарија гради и издржава напосе у Карловци. Већ би дакле и у самом томе лежала добит.“ Патријарх се весело насмѣши: „Добро је, добро! Хајде само даље.“ „У манастиру Гргетегу могла би се установити ратарница, и нижа школа за пољско господарство. Ту би се учили сви калуђери, кои неби били одређени на особиту коју грану умног дѣлања. А и сав народ наш у Срѣму мого би ту кроз извѣстне мѣсеце учити се онако, како се о том план начини. Ту би имали помоћи и користи од околнога народа, кои би се у тој школи напрѣднијем газдовању учио, а силе своје нашем господарењу приносио.“ „И то није хрђаво,“ примѣти патријарх, кои се све веселијим показивао. „Хајдмо даље.“ „У Јазку би се могла отворити школа за шумарство. Ова би у првом реду ишла на корист наших манастира. А и из народа би се нашло, кои би ову за наше доба врло благодарну науку слушали, те се за шумаре и лугаре успособили.“ А јеси ли што оставио за Беочин, да и њега усрѣћиш?“ запита патријарх с хумором. „У Беочину би се могла отворити школа за виноградарство, како за ученике калуђере, тако и за народ Фрушке Горе,“ одговори о. Теофан у ненарушеној збиљи. Патријарх се смѣшио овој његовој озбиљности. „Даље, даље! Невѣрујем, да си већ свршио лекцију.“ „Све ове школе,“ настави о. Теофан, у својој ревности и непримѣчавајући, да га патријарх на фини начин персифлира, „имале би се заводити систаматично, мало по мало једно за другим. Морали би се дати приправити учитељи из калуђера, шиљући оне, кои на што позива покажу, да се у дотичним вишим заводима изуче. „Учевна срѣдства имала би се мало по мало набављати, да одмах могу почети школе како се приправе учитељи.“ „Све си добро наредио“, рекне му патријарх; „али де ми реци, како ћемо с калуђерима! Касу си добро изтресо; де и мантију изпраши.“ „Архимандрити неби смѣли остати на управи манастира, него би се ова морала предати онима из чланова манастирских, кои су до смрти за манастирски живот привезани а потрѣбите способности за то имају. Архимандритима  би се имала одредити извѣстна плата, која да одговара њиховом позиву и снаги манастира, па нека се употрѣбе у струци учевној код богословије, и у струци политично и црквено-административној код државе или црквених области, а најпослѣ и код врховног црквеног судишта, и код виших дикастерија, те да се тамо приправљају за оно, што имају бити за управитеље цркве и црквених заведенија, и за заступнике цркве, њених права и инштитуција и у народу и код владе. Баш да се архимандрити сасвим сходно чину и мѣсту дотирају, опет ће манастирски биџе боље проћи, него да им се управа овако остави, како је досад било.“ „Лѣпо ће ти се захвалити господа архимандрити за тај предлог“, примѣти патријарх мало пакостно. „Од мене независи ништа“, рекне о. Теофан; „ту ће други одређивати. Ја само говорим, а кад дође до радње ту ће се наћи са свим други.,“ „Али ти бушиш, отче! — Но хајде, даље; видим да ниси готов.“ „Калуђерима ваља одредити дотацију, пристојну, као члану задруге, а не слуги; премда ни на кои начин разкошну. Али онда трѣба од њих искати, да својој задаћи подпуно одговарају. Сваки нека се употрѣби за онај посао, за  кои има дара, способности, и за који је приправљен. „Као правило, од ког се несмије одступити имало би важити: Ни једна снага несмѣ стојати незабављена. Ко ради боље и више, има се боље наградити; ко неодговара дужности, има се на то присилити; ко зло ради мора се казнити; ред и дисциплина ваља да имају гвоздену руку.“ „Чувај браду оче! Ако те чују братија, да тако говориш, очешљаће ти браду, да ће ти пола на чешљу остати,“ упадне овдѣ патријарх грохотом смѣјући се. „Видим ја, непознајеш ти јошт тога свѣта!“ Отац Теофан нађе за добро једним кораком на овом путу за патријархом поћи. Зато смѣшећи се и сам настави шалу и рекне: „Макар ме мало и прочупали, што му драго. Али тим ће се нов дух улити у калуђерство, нов живот увести у манастире, и што се уложи у ове заводе, вратиће се с добром каматом.“ „А јеси ли мало рачунао? Колико ти трѣба новаца за те твоје школе?“ запита патријарх о. Теофана, предпостављајући, да ће га тим питањем смести! Овај стане одговарати без свакога размишљавања извукав из џепа нѣку цедуљу: „По рачуну вѣштих тому људи трѣбало би нам за те школе три учитеља. Доплатак за њих по 500 Ф. на сваког, износио би. . . . . . . 1500 ф. На учевна срѣдства ваљало би одредити на сваку школу по 500 Ф. 1500 ф. На нуждне справе за сваку по 300 ф. 900 „ На потрѣбне зграде по 400 ф. на сваку. . . . . . . . . 1200 „ На слуге више за сваку по 200 Ф. 600 „ За храну више на сваку по 400 Ф. 1200 „ На тежаке више на сваку по 300 Ф. 900 „ На разне потрѣбе свакој по 200 Ф. 600„ У скупи. . . . . . . 8.400 Ф. Да додамо јошт на непредвиђене потрѣбе. . . . . . . . . . 1600„ То би се изискивало на годину . . 10.000„ „Овдѣ је у свему више стављено у прорачун, него што ће доиста трѣбати. „Изволите само, В. Светости, запитати стручњаке“ „Нетрѣбају мени стручњаци,“ упадне му патријарх у рѣч, — „нетрѣба мени нико.“ По гласу му се познавало, да је тим чисто уврѣђен, што о. Теофан мисли да њему трѣба каква информација. „Знам ја те ствари боље, него ма ко други. Живио сам ја у манастири; имам ја  у том изкуства више, него сви други заједно. — Нетрѣба мени никога питати.“ „То ми је најмилије чути“, прихвати о. Теофан. „Онда ће изкуство В. Светости допунити празнине мога говора, и ја могу свршити. Само бих молио, да ми допустите, јошт ове три ствари да кажем. „Кад би се све утемељило и развило, свака би од ових школа послѣ нѣколико година, сама себе издржавала. „А за то врѣме доносила би свака сигурно повећу своту, која би ове приносе знаменито одплаћивала. „Најпослѣ, колико ја наше манастире познајем, њима ваља само добру управу и ваљане управитеље дати, па ће ових 10000 фор, на годину врло лако моћи саставити.“ Овдѣ ућути о. Теофан. Патријарх одслуша ово предавање свога калуђера са неједнаким утиском. Из почетка се невѣрно смѣшио; али у течају говора Теофанова мора да се особита мисо код њега родила. Ову ћемо познати из питања патријархова, кад о. Теофан ућути. „Кажи ми право о. Теофане, које тебе том свему научио? Јеси ли ти о том разговарао са твоим доктором, и јеси ли то све чуо од њега?“ Патријарху би правије било, да је то сам  калуђер у својој самоћи измислио и намѣстио. Неби му било право, да се свѣтовни људи, мирјани, тим стварима баве, и рачуне о томе праве. О. Теофан одговори са свим безазлено; „Јесам, В. Светости!“ „Дакле сам ипак право мислио,“ рекне на то патријарх као за себе. „Сасвим сам погодио, од које птице та пѣсма долази.“ О. Теофан мислио је, да ће патријарху учинити радост, кад му све каже: „Било је у таким приликама и више паметних и изкусних људи из нашега народа, па су се сви слагали.“ „Охо! Ти дакле већ спремају акцију,“ рекне паријарх као за себе. — „Можда вам ја неумѣм казати све како ваља; зовните само наше изврстније људе. Они ће вам све доказима потврдити и цифрама утемељити. Ја из изкуства видим, да има много истине у ствари; а Ваша Светост ће своим високим умом и богатим свестраним изкуством јошт боље просудити!“ „То су лѣпи разговори међу вама кад немате друга посла, мој о. Теофане,“ одговори патријарх озбиљно. „Али ја имам других, већих планова и идеја. „Ти набрајаш све мале школице за ово и за оно; али ја хоћу да установим универзитет  у Карловци. Видиш, од куће, у којој директор гимназије станује, па до краја оне улице прѣко пута од магистрата, а одандѣ дуж пијаце до првог сокака на десно, то ће се све срушити, па саградити величанствена зграда, у којој ће се смѣстити гимназија и семинарија богословска и сви универзитетски факултети. „Напеко сам ја цигаља више него један милион: ено леже наслагане, и јошт ћу пећи. „То је подузеће за мене, то ће народу и на хасну бити и на част служити. „Па ћу онда задати резиденцију за патријарха. И то ће бити монументална зграда.“ Ми ћемо овдѣ примѣтити у кратко, да је патријарх јошт 2 године послѣ овога разговора живио. Од универзитета нема ни нацрта. Гимназија је остала за њим у горем стању него што је била. Резиденција је послѣ њега прѣтила да ће се срушити, и Чарновић ју је дао на закључак сабора од г. 1870 с приличним трошком репарирати, јер за цѣло пређашње врѣме није ни најмање репарације видила. Водила се годинама разправа да се сазида епископски двор у Новом Саду. Ту је за љубав епископу Платону бечка влада и планове дала направити, и из све снаге силила, да се грађење  изведе. Патријарх није био Платону пријатељ: из грађења небуде ништа. Од Стратимировића остало је толико цигаља, да се могла резиденција назидати. Ове су цигље за врѣме патријарха Рајачића на другу сврху употребљене. Истина је, да је и Патријарх Рајачић дао доста цигаља напећи, премда у цѣлом много мање: и те су цигље развучене. Митрополит Стратимировић оставио је главницу за грађење митрополитске резиденције: но резиденције нема. Универзитетска зграда стала би више од 200.000 фор. Опрема изнела би којекаквих 100.000 фор. А ено једног малог универзитета, кои нема медичког факултета, па иште годишњих 100.000 фор. за своје издржавање. Овом терету нису плећа наших народних фондова ни из далека, дорасла. Но то је истина, да је патријарх Рајачић у овој идеји уживао! Барем је о том радо говорио. Он је умро у тој илузији! Је л’ та била наравна ил’ умѣтна? Ко би то сада знао! Нѣки су тврдили једно, а нѣки друго. Ма би прѣшли к овима. Послѣ овог кратког изјашњења да се вратимо  разговору патријарховом са о. Теофаном. Патријарх је дуго говорио о свом горостасном плану; кадгод је почео о том говорити, тежко је било дочекати краја говору, пак и сада једва сврши. О. Теофан био је узхићен од ових горостасних планова паријархових; али је ипак одмах видио, да би при свој огромности тих планова манастири имали остати старим манастирима а калуђери старим калуђерима. Он дакле изрази патријарху своје удивљење напрема његовим високопарним плановима; али напоследку ипак дода: „Док В,. Светост све приправи и приреди за извађање тих величанствених планова, немојте заборавити ни на наше сироте манастире и калуђере. Ово су много мање ствари, али су за цркву од прѣке потрѣбе: а вашим великим духом можете ви све ове узпоред и мимогред извести.“ „Јест, ал гдѣ су ми на то новци? Оне главнице, коима мислим оне монументалне заводе извести, налазе се у народном фонду. А одкуд да узмем новаца за те твоје ситнице. У нар. фонд несмѣм дирати, јер сам га већ опредѣлио за оне велике ствари; ко ће ми дати трошак на ове твоје тричарије?“ „Манастири!“ примѣти о. Теофан. „Манастири!“ осѣче се патријарх. „Немогу  ја натѣрати манастире да тај терет на себе узму!“ „А ви сазовите народни сабор!“ — — Кад спомену о. Теофан нар. сабор, патријарх се сав у лицу промѣни, тако, да о. Теофан одједаред умукну. „Сабор! Сабор!... Знаш ти, шта је сабор. Дођу људи свакојаке ћуди.... Неприправљени... дилетанти... а дилетанти су најопаснији. Све они знаду најбоље, а све знаду наопако. Ти мислиш, да би било боље.... Јест, сутра; учинио би се дар-мар. Чуј, да ти нѣшто кажем па добро туби! Тај твој сабор одузео би пре свега Новосадском владики Сириг, а мени Даљ; он би одузео калуђерима манастирска добра, и предао их тобоже народу а управо капуту; он би узео под своју руку народне фондове; он би најпослѣ на то ишо, да буде судија и мени и епископима. Сад сам ти казао, зашто ја не могу сазвати нар. сабора; не могу га сазвати, јер несмѣм.“ Док је патријарх ово говорио, стојао је пред њим о. Теофан сасвим забезекнут. Њега су патријархове рѣчи упрепастиле. Патријарх је овај утисак свога говора примѣтио, па за то запита с нѣким видом тријумфа: „Шта велиш на тог А?“ „Што Ваша Светост казасте сада по својој  високој мудрости, то се чешће показивало и мојој простој памети. Ако ми скрстимо руке и на даље па неучинимо ништа: ми ћемо у истини сами натѣрати народ, да потражи натраг аманет, коим управљати неумѣмо. За то велим и опет: сазовите сабор!“ Овако је гласио одговор о. Теофана. „Ти мора да си Бугарин отче! Тако си тврдоглав,“ осѣче се патријарх на њега. „Сабор, те сабор! Зар ниси чуо, шта ти рекох? „Чуо сам,“ одговорио Теофан мирно; „али сада нетрѣба се јошт ничега бојати. Сад ће вас народ јошт слушати у свему. Ја сам био са многима од наших људи, говорио сам и са онима, кои су најжешћи: али на моју душу нисам чуо ни једне рѣчи, која би ишла на то, чега се Ви боите.“ „Док сам ја жив небуде црквенога сабора!“ одговори патријарх са свим одсудно. И доиста. Год. 1861 буде дозвољено, да се држи сабор, те да донесе уредбе, које су управо оснивале црквену и школску аутономију србскога народа у угарским покраинама. К. комесаром буде именован бан хрватски, генерал Шокчевић. Овај већ одреди дан, кад ће у Карловце доћи, и спреми ствари, које ће да понесе, и јави то телеграфично патријарху; али овај и  неодговори, него оде пре тога дана у Гастајн. Он је састанак тога сабора најразличнијим маневрима осујетио. У децембру исте године умре. — На те одсудне речи патријарха, усуди се о. Теофан и послѣдњу своју карту избацити. „Од год. 1790 па ево за кои дан до год. 1860, дакле кроз 70 година недадоше нашој цркви отворити уста! Одпечатите уста цркви!“ „Је с’ ти, море, глув? — Зар ниси чуо, што сам реко?“ одговори му на то патријарх мрко га погледајући. „ Чуо сам,“ рекне о. Теофан и спусти ожалошћен главу к прсима. Патријарх га погледи, оде к прозору, али се брзо натраг врати, и сматраше подуже калуђера. Овај остане као да се у камен претворио за цѣло то врѣме како се у почетку бијаше намѣстио. „Штета, што ниси отишо у глумце,“ проговори послѣ подужег ћутања патријарх, и насмѣши се. — „Гледај га само, како стои.... марки Поза у мантији.“ На ову примѣдбу насмѣје се патријарх гласно. „Што си тако отромбољио тај нос?“ запита га мало поћутавши. „Жао ми је!“ одговори о. Теофан. „Шта ти је жао?“ „Што ће наша црквена повѣстница име Ваше Светости“ — ту заћути. „Шта?“ „Муком прећи!“ рекне о. Теофан и уздахне дубоко. „Ти знаш шта ће повѣстница радити.... Видиш ти њега. Прочитао два три броја „Дневника,“ па зна шта ће рећи повѣстница о патријарху. А знаш ли ти, шта сам ја све учинио србском народу! То му јошт ниједан митрополит није учинио, а — ни патријарх!“ „Истина је,“ рекне о. Теофан топло. „Народу сте чинили много, али цркви“ — ту опет ућути. „Но! али цркви? Говори! Мени је свеједно, ма што казао, само хоћу да чујем. Говори!“ рекне патријарх поносито гледећи на калуђера. „Ништа!“ одговори овај тихо. Патријарх суне на ново: „Неблагодарниче! И ти си као и други. Сви сте једнаки. Иди ми изпред очију!“ „Молим, да ми дате допуст, па Вам нећу никад доћи пред очи, док ми незаповѣдите,“ рекне о. Теофан смѣрно али одважно. „Недам!“ одговори патријарх разљућен. „Ја нисам никаква зла учинио,“ примѣти о. Теофан понизно. „Недам!“ одговори патријарх на ново. „Ја идем у интересу наше цркве у православне манастире, о свом трошку.... Немате разлога, да ми узкратите допуст,“ дода о. Теофан озбиљније. „Недам у пркос!“ одговори патријарх презирљиво. „Ево свидѣтелства и препоруке од мога игумана и братије,“ примѣти о. Теофан, пружајући патријарху свѣдочбу са подписима игумна и братије и печатом манастирским из „сословија“ издану. Они се сви слажу да обавим тај шут, и изјављују, да ће то само бити на корист манастира и калуђера, и препоручују ме браћи свакога манастира, у кои дођем. На ово ми се с правдом неможе узкратити допуст.“ „Па нека ти га даду они!“ примѣти патријарх поругљиво дајући руком знак, да пружену хартију неће да узме. „Ако ми недате допуста, ја идем без њега,“ одврати о. Теофан смѣрно али одсудно. „А ја ћу те дати као бѣгунца натраг дотѣрати,“ повиче патријарх у крајњој љутости. „Можете,“ одговори о. Теофан хладно. „Само ћу молити, да незаборавите, да имамо јавних листова, кои недаду газити човѣка као дрва, па ма да је то и прост само калуђер, — и да се сѣтите, да су ти листови баш у рукама моих најбољих пријатеља, кои сваки мој корак  будним оком прате. Но до тога сигурно неће доћи. Ево ја молим у највећој понизности, да имате високу милост, и да ми дате допуст.“ „Недам!“ повиче патријарх из гласа; „и ако ми тај час из ове моје собе неизиђеш напоље, даћу те из ње избацити.“ — „Ниткове један!“ дода патријарх кроз зубе да се једва чуло. На ово пође о. Теофан к патријарху да му цѣлива руку, но овај му је недаде. О. Теофан поклони се дубоко, и изиђе из собе. Он је мислио, да ће љутост патријарха прећи, па да ће га к себи натраг позвати, зато је ишо врло лагано прѣко дворске авлије. Но чини се, да га није познавао. Патријарх је био своје воље до зла бога. Познато је, да је он живио у непријатељству са Новосадским епископом Платоном. Код овога је био придворним калуђером Исидор Коларовић. Служио га је као свѣћа. Кад прођу многе године произведе га епископ за архимандрита, и даде му Ковиљ, манастир своје дијецезе, а патријарху јави да је то учинио, као што бијаше то обичај у оно врѣме. Патријарх изјави, да он Коларовића непризнаје архимандритом. Посрѣдује и сам шеф војводине генерал гроф Коронини, кои је код цара особито био уважен. Непомаже ништа. Најпослѣ запита Коронини патријарха, да му каже, шта је Коларовић згрѣшио, да се тако на њега изузео. „Није ништа,“ одговори патријарх. „Он је добар калуђер, али недам да буде архимандрит тога ради, што га је епископ Платон произвео. Нека скине крет, и нека оде као прост калуђер у манастир Грабовац, пак ћу га онда ја наградити.“ И тако се сиромах Коларовић ни крив ни дужан, морао одрећи архимандритства и архимандрије и отићи као прост калуђер у манастир. Небијаше му дозвољено, ни да се врати у двор епископов, гдѣ је био пре тога протосинђелом толико година. Може се мислити, да је том сиромаху човѣку пуцало срдце од туге и жалости. Али патријарх није хтѣо на то ни помислити. Овакову гвоздену вољу показао је патријарх и у другим пословима и напрама великој господи у Бечу. Он је тим више пута народу нашем шкодио. Али ни на то није ни мислио. Па тако је и о. Теофан узалуд чекао, да  га к патријарху натраг позову. Послѣ је чекао подуже времена, неће ли патријарх употрѣбити какве стеге, да неможе отићи без допуста. Но недочека ни тога. Чинило се као да је патријарх на њега са свим заборавио. Пријатељи му израде путни лист за иноземство. И са тим листом и свидѣтелством свога манастирског собранија братског крене се он једног лѣпог лѣтњег дана Дунавом на пароброду за Цариград. Одандѣ ће прије свега у св. Гору. Може бити, да је патријарху и угодно било, да се о. Теофан уклони. Ово је било год. 1859. 25. Гдѣ је сад о. Теофан? Увѣрен сам да ће многи од моих читатеља овако запитати, ако књигу до краја прочита. „Незнамо!“ Прошло је од оно доба већ више од 20 година, а о о. Теофану ни гласа ни трага. Можда је умро: „Незнамо!“ А да ли ће опет доћи? „Незнамо!“ Наши читатељи видиће из овог одговора, да ни сад нећемо да говоримо само по домишљавању и нагађању. У цѣлом овом послу држали смо се правила: „Неговори што незнаш; непиши што није било!“ Таман да завршимо, али зачусмо једнога читатеља гдѣ пита: „А како се звао онај доктор адвокат, ког споменуше о. Теофан и патријарх?“ — Свима другима знамо имена, само код овога, незнамо, како му је име!“ А ко би то мого знати? О. Теофан нерече му имена. А нерече га, ни патријарх. Толико сваки види, да је то неки доктор-адвокат, ком је о. Теофан невоље свога живота казао. И овим завршујемо приповѣст: „Калуђер, истина и поезија!“ (Крај.)

Било je зишве вече y Фебруару 1842. г. Дебео сн4г бијаше поља покрио, п о-  вај ce напрам пуног м4сеца блистао, као  најлЗшпшм разнобојним драгим камењеи У манастиру Ј . . . y Фрушкој Гори го-  р4ле су свЗЉ е по свим ћелијама. Ту ce држао тако названи бал. Администратор манастира рад -о je добро  јео, a још радије добро пио. Између људп, који радо пију, налази ce  једна битна разлика. Једни радо дију сами. Ови  навуку обично y своју одају подоста добра вии-  ца, онда ce затворе, net угрију, па чашицу по  чашицу, те тако до зоре, ако их винушко ра-  није y постељу несвали. Други немогу пити  на само no што су живи, и кад им дође воља  попити коју чашу више, то траже друштва ма  каква и  ма гд4, пама ce и  са кућним слугама y јав-  ној гостионици кудали, или морали отићи y  шуму к надничарима, који дрва с4ку. Онда им  вино годи, a што их кад пред другпма гостима y гостпјоници изобличе, п  што ce ло којн пут y шуми код ватре с^деЦи  y ову стровале, те подобро опрље, то њиианије  ништа. У ову врсту оваковнх Бахусовпх поштова-  теља спадао je н администратор споменутога  манастира. О н, кад je добио вољу да ппје, a та му je  почесто долазнла, шш je морао имати Вннковића  y манастнру, илк je can отпшао куда y прља-  вор, те je гледао, гд£ ce браћа веселе. Јесу л’ тп били y качарн, или ракнџијни-  ди, илн y соби, то je њеиу бпло све једно. Незнамо хоће лп што важнтн y очима чи-  татеља, али ћемо им ипак казати, да je овај  узор од админпстратора манастирсках био родом  из Бачке, a звао ce отац Гаврил. Но па сад мислимо, да нам нпје нужде  обширније описивати бал y манастиру, којн смо  мало час напоменули. Она браћа, која су y прњавору впше тако  званих „затворених“ кругова чинилн, састала  су ce сада y светој облтељи y једном великом  соареу. Најпре шљивовица, па за тим бермег, па  онда одмах црвеника вукла ce нз манастнрског  иодрума издашно. Отац Гаврил дигне чашу и  почне говорити. Сви гости упру очи y aera. „Пијте браћо, татојеваш е и  наше. To су  наши стари садиди, наши предшественици, сми-  рени калуђери, и  ваши д^дови, прњаворци, који  оу светој овој кући њиве орали, винограде са-  дили. копали и  жњели, брали и увозили, ота-  кали к претакали. 11a кад сж > заједно радили  ваља да и заједно пијемо. О во су народне куАе  и  народно добро, ваља дакле и народ што одту-  да да има. Пијте. У славу Божију.“ Гости устану на ноге, изрецитују 11 пути  „господи помилуј!* a дванајесто велико развуку  на дугачко и  широко. За тим узме сваки своју чашу и искапи  je до дна. На то te  рећи један од гостију: ,-Душа ваља, добро вино. II моје je добро,  ал ово je много боље. Чудо, на једном 6pžry  виногради, па манастирско боље. Сад нека ми  ко рекне, да ту нечини много света рука. —  Али ми пијемо, и право чинимо; но шта ће  рећи отац ТеоФан?* „Отац нам$стник?“ прихвати господин (ад-  министратор). „Е шта да рекне. Сваки нека чини  своје. О н je дрва нас§као, шиндру набавио, Ее-  лије покрио. To му je било велико уживање.  A то уживање кошта много новаца. Па добро.  Ми му ннсмо ништа рекли. Наш je ћеФ добро впно пити. To кошта много мање новаца. Па  шго бп то било љему протпвно ? Сваком своје.  Он покрива кућу, a ја понм христијане: кад  дође ко из двора, и  загшга вас, кои je ка-  луђер y манаотиру најбољи за народ, ја знам  да ћете ви казатн: отац адшшистратор! “ „И хоћемо, п xoAeiio!“ повичу h è k h  о д  гостију. „II право je! “ додаду другп. „Калуђера ваља да дма дв£ Феле: једни да  Теку, ii ти тр^ба да су нам^стници, a кад је-  дан манастир уреде, да иду y други, па и  тај  да доведу y ред. Други ваља да троше, да н  народ нма што од манастира, и  ти ваља да су  пгумни ii архииандрити, па да отворе руке п   подруме, да ce и  народ мало помогне. Ако Бог  да, те ја постанем игумном, имаћетс b ii  сва-  чега, п  винца, н  ракијце, и  жиока, и  в^нчани-  ца ii прошћа и  прућа, и  свачега. A отац Тео-  Фан има јошт дуго времена радитп, ако ћеио  да све манастире оправи и  уреди, кои су по-  сриули.“ „Али ако њега игумном поставе?" прим^ти  један од гостију. „Немој да ти ce y очи насмијемо ! “ рекне  му господин. ,,Отац ТеоФан игуман? To би  бпло  само онда, кад би  сви настојатељи билн као отац  ТеоФан ; алн од те name господе лма внше њих, кои мисле као ја, па неће допустити, да ce  стари ред квари. Добро je њему нам^стникова-  ти : игуманство je за паметније главе. Игуман  ваља да je господин, да ce с господом м^ша,  да ce држи чисто, a не да ce вере по шпајзу,  по подруму, по гумни и по шумама. За то су  млађи. Ми калуђори сви смо браћа, па ko  je  sa што; k o je за господина, нека господује, a  k o je за аргатовање, нека му га. To je, мислим  право ! Тако су радили стари ; a тако и  сад  држе y двору. Hero дај да пијемо; a кад ја  постанем нгумном, онда ћемо и  боље!“ И опет ce чује звекет чаша, и  опет реци-  татив и  арија од „господи помилуј.“ Пило ce оштро; није дакле чудо, што ce  морало чешће y подрум no „тазе.“ Онај ђак, кои je обично приотун y подрум  имао, није могао свом позиву овога вечера сам  одговорити, већ му со морао придружити мана-  стирски шумар. НГумари су навикнути на хладан зрак, и   немогу толико топлине поднети, колико други  смртни, кои вшие посла имају y кујни око ва-  тре, или y соби око топле пећи. A мождаје и  превећ дубоко y коршов загледао.  Доста да шумар иабрзо изда, те ce једа-  ред виз доксат заједно са пуном ћупом натраг  скотрља, и  тамо под басамаци некако сложи. ^ đf ■  ■ i -  ; !ђак je био јаче грађе, те издржи до по-  ноћи. Но истина je, да ну je послЗ; п много лакше  било. Браћа гости већ ce бијаху подобро про-  редили. Већ ce випге њнх нађу које под сто-  лом, које на поду; a неки ce удеоише главом  на руке a рукана на стол, те хркаху y славу  бала замЗжујућп клавпр, пли веркл, плп там-  бурпду. II отац адшшпетратор ннје внше пно. О чи  су истина мнловпдно чашпцу погледале, али руке  бијаху узете, a ноге свезане, те ce немогаше с  м^ста макнути. О н наслонп главу на наслон од  велике столнце, y којој je сФдно, па стане само  пљуцкатн, a то je био знак, да га ваља y по-  стељу носитп. ђацн црпступе к столпци, дигну ову y  вис, i i одаесу свога духовног оца, свој узор н   правило, y пгумнову ћелију, те га предаду  судбини. Осталп прњаворскн гостп, кои су ce јошт  могли мицати, потраже м^ста, гд!з да склоне  главе, те једни ce пруже на под, a други од-  срћу y шталу, н смлсте ce како ce ком даде. О д калуђера манастирских бпјаху ту два  млађа члана. Стари духовннк имао je костобољу, те je  остао y свом кревоту. Отац наиЗзстник једио ce што ce толико  вино трошп, које га je толико муке стало, учи-  нио ce болестним, и уздисао je y својој ћелији,  да ce до бога чуло. Она два млађа калуђера или су ce чували,  пли су могли више поднети : доста да су били  доста чили, кад другн од ноћнога труда по-  падаше. Кад ce гости којекако поспремаше или бо-  ље рећи разспремише, запита отац МитрОФан  свога друга : „Је с’ ти гладан?“ Отац АмФилохије одговори : „Да ви’ш јесам.  Небих ce срдио, да дађемо до какве плећке." Отац МитроФан бијаше здрав млад човФк око  35 година. Црна дуга коса покривала. му je теме  и сиадала на рамена ; a тако исто црна дуга  брада покривала му je дољни д$о главе. Ши-  роке црне састављене обрве даваше му црним  с4вајућим очима дивљу ватру. Друг његов АмФилохије имао je h ž iiito  ма-  ло смеђе брадице, и  само му je h o c  навлачио  на себе позорност гледаода. Овај je био необично  дугачак, и изилазио je y тако танак шиљак, да  би ce могао y чувалдуз уденути. „Хајдемо куварици* рекне МитроФан ; „опа  има сигурно обарене плећке, па Аемо ce нас  двоица по нахием ћефу нровести.* „То ће бити нрави бал“ одговори Ам ф и л о - хнје, и жмирне мало очима, a шнљак му од  носа повуче ce мало на вшде. »Мп ћемо иматп и  женскин>а!“ „Хајдемо само“, повиче Митрочан н  наву-  че јаче обрве на очи. ,,Хајдемо“ , одговори АмФилохије, и пође  У  кујну. Манастирске су кујне простране п  л£пе,  тојепознато. Таква јебилаи y нашем манастиру. Бечера je била пздана, с тога je само ма-  ла ватрнда на огжпшту гор4ла. Куварица je с4дила мало даље од огњншта,  и  чекала, неће ли за коју каву повикати. a ме-  ђу тим je y ватру гледала, з!;вала, и час ce  протрЗзсла, час опет мало задр4мала. Сад хрупе два млада калуђера y кујну. ..Добар вечер куварнце“ повпчу оба y је-  даред. , Јеси л рада гостима?- ' Куварица ce тргне из свога др4межа, по-  гледа на улазеБе, омахне главом на десно, и од -  говори невољно : ,,Какво вас добар вечер нашло;  зар незнате, да смо ближе зтри него вечеру.  1Гд’те спаватн, боље ће бнти, и  онако ће ка  скоро зазвекетати будилнпк!“ Онај шиљконоси стане оки кувариде скаку'-  тати i i п4ватп :  „Сладка Маро, Марицс, сладка  ушо душнце, дад лало плећке, дад мало плећ- ке!‘‘ На ово обиђе око куварице, и изтргне  столицу изпод ње. Ова o c è t ii  за времена, да te  онај да изву-  те столицу изпод н >е, па скочи, и спасе ce, те  непаде на земљу. „0  убиле вас силе, шта вам je ? Шта вас  je снашло, што сте ме напали? Идем одмах  господину, да му кажем, шта му свети отци ра-  де!< (  повиче куварица разљућена. Отац МитроФан развуче своје црне бркове;  управо je развукао своје устне, али ce ове нису  видшге од црних са брадом смЗпланих бркова. „Куда tein? Господину! Иди слободно. Гос-  подин незна ни je ли мушко ил женско- a y теби  te  пре видити св. Флоријана, што долази да му  гаси ватр>у y глави, него куварицу.“ „Дај плећке, дај !“ — „Дај плеАке дај■4   говорио je отац АмФилохије нопрекидајући. Куварица окрене главу к њему, да види, je  ли тај 40 bžk при себи. A он удари гласом ве-  ликим: господи помилуј. ,,Дај плећке, Мариде, дај плећке душице,  дај плећке, дај плећке!“ па кад сврши a он за-  врши са једним громовитим ,,дан!“ које ce раз-  легаше, као да je заиста гд$ на близу топ пуко. „Нема ту ништа“ повиче куварица, „морам  ићи отду намЗзстнику. Ови ил су пијани треш-  тени, или су изгубили памет.“ Днгне ce да пође; али je отац МитроФан  дочека y своја наручија. ,,Ја ннсам крив што  ce дајеш грлитп“ , рекне јој загушљивим гласол  ,,сама си ми y руке дошла!“ О во рекне па ie  пољуби. Но куварпца бијаше појака. Тури га сна-  жно од себе п  одтрчп y своју собу. Отац АмФилохпје потрчи за њом, алн н е  могаше y собу, јер ce она бнјаше опола нз ну-  тра. Међу тин опази он кључ y вратп; закљу-  ча дакле брже собу, и  повиче : ,,Баш добро, ухвати ce птичица y клопку. Сад хајде да тра-  жимо плећку, па онда Аемо да читамо кувари-  ци горопадну молптву.4 ' Узму св^ћу и оду y комору, гд^ су разна  јестпва држана. Ту наиђу на обарену плећку,  изнесу je y кујну на куваричпн сгол, узму но-  жеве п  стану ce частити. Куварпда види  ове с ножевп како плећку  конабе ; поплаши ce од насртаја каквог посл4 то-  га благовања, па узме велику мараму, изађе кроз  прозор, кон je y ходник водио, напоље пз собе,  прокраде ce кроз отворена врата манастирска  напоље, па вдиди — уцраво y Карловце. A она двонца кад ce наједу плећке оду на  куваричина врата, и  отац АмФплохије почне по  иознатој ноти ,,дај плећкс Марицс“ п^вати дру-  гу п^сму, која je звонила налик на ону прву, али je други садржај имала. Кад одп£вг пЗЈсму  стане маукати као мачак, одкључа врата и тури  их y собу, мислећи, да ie  куварица бити  јошт на вратч и ова отискивати. Но куварица била je већ на крај прљаво-  ра, врата попусте, a отац АмФилохије ђусне  жолики je дуг y собу на под. Отац МитроФан  мишљаше да Ае куварица преко онога из собе  изкочити, па разшири руке, да je заустави. Тако су стајали та два ваљана калуђера  подуже. Онај један лежаше колики je дуг на по-  ду, a онај други стајаше са свим глумачки с  раширешш рукама пред врати. Сад ce онај први полагано дигне. У уста-  јању ос£ти да иу je h o c  влажан, ухвати ce д а -  кле нрстима за нос, да га те влаге опрости, али  му прсти на брзо покажу, да та течност није  ништа друго него најплеменитији сок y тЗзлу  отда АмФилохија. И сад види да je љоснуо на  нос, да оштри шиљак нос није био y отању са-  чувати од ближега додира са цигљама на поду  куваричине собе, те да му ce тако избио вран>  на бурету, y ком je крв држао. Што ce више усбкњивао, то ce више крв-  љу умазивао, и  тако му ce друг од истине по-  плаши, кад га крвљу обливена види. Он разширене руке нагло склопи, да ce  дланови ударе и своје чудо Фактично покаже. 2 Међутии je отац АиФилохије кораком на-  прЗзд ступио, те je тако y онај пар, кад су ce  шаке отца МитроФана састати пнале, главом  међу њих досп^о. Шаке МктроФанове приближивале су ce  као дв^ локомотиве једна напрема другој. M ir-  троФан je био чврст дФчко, a чудо његово бвло  je велико. Huje дакле ни мало чудо, што су иу  ce шаке из све снаге једна другој прпближи-  вале, и што je било врло ризччно за главу, која  бл ce међу њима наш ла y оном мименту, кад  mi ce ваљало састатн. На неср-iky нађе ce донста Амфнлохијева  глава баш y онај пар на оној точкн, гд£ су ce  та два локомотива сусрЗзстп имала. Може ce дакле полшслитл каква je то пљу-  ска била, која je АмФилохијеву главу усрАћнла,  кад су ce МитроФанове шаке с њом сукобиле. Лупа je била пстлна мања него да je длан  о  длан ударио : али je Амл-илохије помислио, да  му доиста шпанске чизме на главу натичу; та-  ко му ce учини, да му ce лубања разпаде. Пре свега иовуче ce једнпм кораком натраг,  па онда кад види управо шта je, полети к  огњишту, зграби замашан гвоздени ватраљ и   удари на МитроФана. Овај иије истина био крив y правом сми-  слу р^чц, али je ћушка бнла д£ло његових ру- ку, те му. ипак y мозгу зазори, да отац А м ф и -  лохије нема часа најаре разабрати, je л’ то било  хотгшице илг нехотице, него да ће он њега  оним ватраљем одалачити. па ма га noc.rž на  колЗзни за опроштење молио. Зграби дакле ман-  тију једнои рукоч с једне, другом с друге  стране, па јуриш повратнои линијом путем,  Kouii бијаше y кујну дошао, a то io  рећи из  кујне на поље, па ходником до басаиака, онда  уз басамаке rope, те оним дугачким ходником  к ћелијама, док недојури до своје. Ту забрави  -обоја врата и спољска и  изнутарња, метне јошт  стол пред врата, сгане пред ова, и дигне об£-  ма рукаиа y висину батину глогову, којом ce  помагао, кад je шуму обилазио, и  која би и  нај-  горопаднијег вампира y мл£во' сатрла. Отац АмФилохије са ватраљем полети за  другом, но кад дође на басамаке уплете ce y  мантију и  падне. Док ce он дизао и  изалитао, дотл^з ce отац  МитроФан бијаше y сигурност ставио. Крв из  носа цурила je једнако ; глава му je од Митро-  Фановог загрљаја јошт једнако бучила, као да y  њ иј млин на два кола меље. To га све примора  да остави МитроФана, и упути ce чесми, да зау-  стави крв из носа, и  да лакваси главу, која му  горијаше као да je y њој жива жеравица. С  тешком муком заустави крв, и  разхлади главу, 2* па онда пође да легне, да ce нало загрије и   поврати од ноћне незгоде и  сваковрстне напасти. Кад ce свуче и  y постељу легне, прого-  вори сам себи : ,,Но ове локладе запамтпћу док  сам жив.“ 2. Калуђерски суд. Куварицаje срЗзћно y Карловде утекла. Она je y митрополитском двору служила  пре него што бијаше y манастнр y службу  отишла, и тако je тамо дворске чиновнике по-  знавала. Наравно да ce овима тужила како je y ма-  настиру прошла. Ови јој сав^гуј?, да даде на-  писати тужбу, и  да je поднесе Њ. Ексцелен-  цији, a међу тим да иде y манасгир и да иште  од нам£отника своју плату, што јој je припадала. Она тако и  учини. Тужба буде Њ. Ексцеленцији предана. Адшшистратор манастира ;шао je такође  своје прмјатеље y двору, и  од ових дозна на  скоро, да су i i он п  братија грдно обтуженц. Свп ce поплаше горопадно ; a куварицу да  су могли добити, омождили би je живу. Ова дође ноћу y прњавор, и  сутра дан,  чнм je зора занлавнла, ушука ce y манаотир и   дође о. нам'£стнику'. О д овога ce није пладшла, јер га je позиа-  вала, да je човЗзк доброга срдца, a није ни y  шта био узгЈзшан. УвЗзрена je дакле била, да Ае јој одмах пла-  ту издати, па ће тако исто кришом из манастира  отићи, те je Hete нико ни опазити, a камо ли  злоставити, Тако je и учинила. Али су њени противници рачунали као  и она. Она Ае доћи по плату, то су за сигурно  држали. Доћиће или рано ујутру или по мраку y  вече. И то су имали разлога као нстину узети. Дакле. . . .  поставе стражара, кои je имао  на то мотрити, па кад дође, одмах господину  јавити. Овај стражар проведе нЗжолико дана на  свом мФсту узалуд. Куварице нема ни y вече ЋЋ y  ју т р у . Али дође и  право јутро. Куварица докраде ce, што je више могла  кришим до манастира, и  оде о. намФстнику. Но будно око стражара одази je, и таки  јавн гоеиодину, да je птида y кл^т улФгла. Противници њени направили су јишт пре  тога план, како да je добију, кад дође, па по  томе оде одмах сваки на своје m ž c t o . Два слуге опремс коње, тс стојаше само  чекајуЕи запов£ст. 0. нам^стник био ce опреиио, да иде на  посао, кад н£ко на врата лагано куцне. „Слободно“, повиче он на то ; но упрЗшасти  ce, кад види да јо куварица. ,А што си долазила, чов^че*, повиче јој  на суср£т. „Хокеш силом да зло прчђеш, па и   мене да бациш y б£ду!“ ,,Ја can cano дошла по моју плату," од-  говори му куварпца приступајући му рудн. ,,Ви  знате, да ми нисте платили. Знате, колико ми  ирипада, па дајте ии што je моје, a ја ћу од-  мах отићи одкуда can и  дошла. Неиора нико  ни знатп да can овд£ бнла. A њпма can ја већ  добар ручак скувала y двору, знап да ће гр-  цати, кад га стану кусатп, cpan вх било.“ ,,Баш за то ниси ипала доћи. За плату сн  иогла и  другог ког послати.“ , Ја can сирота жена, пени новцц тр^бају,  a ја немаи никога, y ког би ce погла поуздати.  Па баш i i да ме внде, шта nn могу. У двору  знаду да сам дошла овапо, па ће бити вражке  noTipe, ако данас кући не дођеп“ , одговори  куварица уздајућп ce y заштнту дворскога  зрака. ,.Добро добро“ , проговори о. нап^стник  нагло. „Ево ти твоје плате... a ено ти врата, па б£жи куд те очи воде. Ја Hciiy ништа да  знам нп за тебе, ни за твоју тужбу, ни за двор  ни за никога.“ О во рекне, па приступи столу,  одброи онолико, колико je плата куваричина из-  носила, и  даде јој новце. Куварица узме новце и пољуби га y ру-  ку, па ce окрене к вратма да шхђе на поље. У тај пар чује ce ход ђаков близу врата  нам^стникових. Овај изиђе пред врата, да види куда иде  ђак, i i да неће љему, па да га дочека пред  врати, да му неулази y собу. Ж  доиста, ђак му приступи, и  рекне му,  да га зове господин, да му тај час дође. 0. нам^стник закључа своју ћелију, и оде  администратору. Овај je сав дрхтао од љутине. „A та je т у !“ повиче к долазећему, пре  него што овај сасвим ступи y собу. „Ко та? •  Запита о. намФстник колико Mo raine мирније. „Ко та, ко та!д  дрекне администратор ја-  ростно. „Знаш ти добро ко. Она куја, што иде  и  лаже y двору које шта на поштене људе. Адк  ја ћу ce њој освстити, већ ако нсбудем жгав.  Куварица je код тебе. Немој врдати. Ја зиам  за ц£ло, да je она мало пре к теби ушла.“ „Исгина је “, одговори о. намфстник хладно. ,,Она je дошла no своју плату, п  ја сам јој ту  дао. A даље ме ce ништа нетиче.“ „.T a одтебе ништа и  нетражим. Ти си и  она-  ко нЗжи дивљи светац. Алн ћу ја н > у  дати из-  шибати, да ће ме ce до гроба с£ћати!“ 0. намЗЈстник тргне ce, кад чује ове рЗжи  админпстраторове. О н ce нађе увррђен том са-  мовољом, п  запита : „ Коим правои?“ „Не ћу правом нсго воловском жилом !“  одговори администратор y б^онплу. (У оно вр4-  ме казЕкли с.у мушке кривце штадом, женске  овде споменутим сурогатом.) Hero пуштајте je  из ваше ћелије, да je неморам сам из ње из-  влачити, те да со не прави хука бука без  невоље.“ 0. ТеоФан види, да ту непомаже ништа го-  ворптп, h да Ae најбоље бити немЗЈшати ce ни  y тај чин започете комедије. О н слегне рамени  ii рекне : „  Радите што вам драго ; ја нећу ни  за што да знам. Мене ce нпшта нетнче.“ Кад дође y своју ћелију, погледа подуго  на куварицу и  више искрено него обзирно про-  говори јој : „Јесам ја реко, да Н е бити ђавола!   Што си долазила. Господнн зна да си овде, a  зна, да си га тужила Ексделевцији, па велп, да  te те изшибати, да àeni га ce до века с4ћати. He ro гледај да идеш од мене, јер ће те силом  одовуд одвућпИ Сирота жена удари на ово y плач, клекне  пред о. нам^стника и стане га заклињати и пре-  клињати, да je неда срамотити, да она воле y  бунар окочити, него да je шибају, и за сав вЗзк  убију ; да она непде из Еелије, док je жива...  На ове рЗзчи  скочи, и  зграби са стола н амЗзст-  никова мали турски ножић, кои je овај собо м  носио, кад je y шуму на ц$о дан ишо, те ce  ебим  служио сЗЈкуки хлеб и  оно мало смока, што  бијаше том приликом за ce понео, да глад у-  таложи. „Ево!“ повиче куварица, кад нож y руке  узме. „ХоЕу ce, бога ми пре убити овд£ на м4-  сту, па нека вас суд све посапиње, него што  iy  ce дати од оних злотвора без сваке кривице  шибати и  срамотити!" Она изрече ове р£чи тако да о. намФстник  није мого ни најмање о истини и  збиљи тих  рфчи посумњати. Њеиу дође пред очи сва криминална про -   цедура.. . .  ii зној га пробије. „Хо, јесам ја награисао!'' повиче y страху  и бризи, крстећи ce. „Ни крив ни дужан, сад  да ја страдам. Окани ce тога, несрфћнице, па  гледај да како поб£гнеш, a немој ce убијати и   мене y неср^ку бацати. Ху, шта Ее рећи св£т  и људи ; a ова моја црна браЕа једва би то до- лекала, да ме јодаред-за свагда скину с врата,  Дај тај нож ! “ „Ни за ждву главу, док год небудем I i s -   B an  овпх зддова!“ одговорд кувардца с дивљои  енергпјол. Оиродах о. налЗзстник хода по соби, разбија  главу h мисли, шта да ради, али нпкакве па-  метне дислд. Hajnocaž стане и  рекне : „Овако  ће бити најбоље!“ дзиђе на поље и  оде адмд-  нистратору. „Неће бпти добро, господпне* довиче овод  још с вратл. „Зашто He?’1  задита га овај намргођено о   погледон дуним отрова. „Ова хоће да ce убије y мојој ћелијд, ако  je днрнете, па шта Еемо онда ? Ето нам на врат  свима ii четннка н  жандара, и долдције и  ексе-  куције; па Ее бити с^ашта, н пуцаЕе c b ž t  о д  нашег покора.“ „Тд н >у луштај нз твоје Еелије, a друго  je моја брига,“ одговорд му адшшдстратор и  о-  креле му леђа. 0. намЗзстндк уздахне, окрене ce на петн,  ii оде опет y своју ћелдју. Ту јо застао јоште куварицу. Дуго времена  стајалд су неговорећи ни рЗзчи . Сад зазвонд звонце на ручак. „Е сад Ее сви y традезарију, и  ја морал тамо, A ти гледај па умакни. Ако ce сад не  спасеш, онда je зло готово.“ О во рекне о. на-  m žothhk , узие чин на себе, и  пође y трапеза-  рију, a Аелију остави отворену. У трапезаријн нађе ce и адшшистратор и   сва братија. С^дну ручати. На једаред чуј )  ce да h ï k o  оштро звиждне И администратор и  братија скоче од трпезе  и  потрче на лољх Изиђе и  нам^стник. Има шта и  видити. Куварица изишла из манастира и јури кае  б£сом гоњена к прњавору. Отац МитроФан и  АиФнлохије похитају низ  басамаке y порту, a одонуд к шталама, и за  тили час види нам£стник, како два слуге на  коњи јуре O H iD i хтстим  путем, којим бијашс о-  тишла куварица За коњаницима трче она два млађа калу-  ђсра, да им мантије све лете за н>и*а. „Сад ће бити, игга te бити“ , повиче адми-  нистратор и  оде y своје собе, из којнх je на  далеко мого видити. „Али шта je то?“ запита стари духовник,  кмји такођер бијаше изишо из трапезарије, да  види да ннје ватра. „Шта ии драго еад“: одмахне о. на.м'£стншс рукама. „Нека буде, шта хоће, само кад je моја  ћелија остала на мпру.“ Куварица ce н^како ср§тно прикрије, јер  пред ноћ скоро врате ce и  коњаницп и калуђери  с празним рукама Нису бнли cpifemi y лову. Кошута им умаче. Грдећи h псујуЕн врате ce y манастир п   оду администратору. „Јесте ли je добнлн?“ запита овај ropžtii  од нестрпљења. „Јесмо врага!* одговори МитроФан, као да  пропаде y земљу. „Па нашто ти тај нос?“ запита администра-  тор љутит АмФилохија, ,,кад јој виси мого на  траг наићи !  “ АмФилохије нађе ce на то увр^ђен ; алн  таки за тим прпмп за шалу, и одговорн : „Ннје  нам био добар в£тар господине!“ „Сад ће тек да буде комендије" продужи  администратор неузимајући на ум одговор Ам-  Филохијев. ,,Све ће пуцати по двору. Њ. Ексце-  ленција напућиће ce као ћурак, a дворскп ка-  пелан једва ће дочекати. Сад сам свршно. О д  игуманства нема ни р£чи впше, a епитимију већ  видим y напред, гд£ ce вао знија к мени при-  ближује. Свему je томе он крнв. Тај ће ме чо-  в$к главе доћи, Свему je он крив.“ МитроФан и Амфилохије ниоу чули, кога  господпн управо мпсли, али су му ипак мисли  погодили, па и  они повичу: „Свему je он крив!“ ,,Је ли?“ запита администратор, и  погледи  им y очи. ,,Тест!“ одговоре она двоица једногласно. ,,Крив је !“ рекне адцинистратор пресуђу- ,,Т С ри в !“ одговоре за њим ови машуки гла-  вом и одобравајуки пресуду. „Дакле ћемо га судити?“ „Хоћемо !“ ,,Али хокете л’ ое ви држати чврсто?“ ,,Као челик!“ „Ји л’ тако ?“ „Тако je, и остаје !“ „Е добро,“ рекне најиоолк администратор.   ,,Сутра кемо држати калуђероки суд!“ „Ми стојимо на овом мксту,“ одговоре два  млађа калуђера. ,,А сад лаку ноћ!“ рекне адмикистратор. „Лаку нок,“ одговоре млађл калуђери, и   изиђу на поље. Намкстник je знао, да y ову ствар није  нншта помкшан, па je хзалио Бога, да му ce  куварица с врата скинула. Окандала je било, кад су калуђери по rrp-  њавору и  селу трчали и њихови коњаници y потЗзру летили, и  сви од свакога, кога су ср$-  ли, распитнвали, није ли видио манастирску ку-  варицу ... није ли видио куварицу маиастирску:  али ce то њега није тицало, па je мнрно лего  y постељу, и  тиме je боље спавао, што je чуо  да су ce гонци вратили, a куварице нису пи  видили. Сутра y јутру устане рано, напије ce мало  шљнвовиде и  заложи ce којин залогајем хл4ба,  па онда завије y крпицу мало хл^ба и сланине,  што да му буде ручак, и  цође да иде y шуму  да надгледи, да људи, долазећи y тај дан к а < >  y  уреднн дан y шуму по огр£в, квара нечнне.  Свој турстп ножпћ опазн на столу, јер га je  куварида јуче тамо била оставила, имајући више  поуздања y своје ноге и прњавороке пријатеље  него y своју руку и  турски ножић. Дигне да-  кле тај пожић и  задене га y чнзму по обнчају  свакдааем. Тек да пође напоље из ћелнје, ал ето ти  му ђака h зовне га к адшшистратору. Мислећи да ће какву запов^ст добити, ш > -  ђе тамо. Кад стуои y собу, тргне ce. У прочељу  код стола с’ 6ди  адмннистратор, до њега с десне  стари духовник, a с л£ве стране о. МитроФан  h АмФилохије. Сви су y пунои чину ; сви ce укочнли зва- нично ; tyre да ce могла мушица чути кад би  пролетила. Рукама броје брчјанице, a гледе  y руке. НамЗзстник помисли одмах : неће добро бнти.  Алп упне све силе, да равнодушност одржи, и  пође да сЗздне на своје mècto  до  отца духовника. „Отани!“ загрми сад адшшистратор. „Не-  достои ce теби, да с^днеш на оно честно m žc to ,  на ком си до данас с$дио ! Ти си гр^шник, a ово  ти je свештени суд!“ ,,Ви нистс моје судије !“ проговори на то  о. нам^стник. ,,Јесам ли што против правила  црквених и  против закона мирског погр^шио, ено  м и судија y Карловцима, y Вуковару : a ви не-  мате ништа са мном као вЗзтар са опаклијом.“ ,,Ти си нама сгр^шио, a не честњејшеи  конзисторијуму или племенитој вармеђи : зато  ти ми ii судиио!“ „Та баш за то иеможете ми судити, и да  сте ми иначе законите судиЈе, јер ce вас тиче:  k o  je и кад судио сам y својој ствари!'4  при-  м£ти о. нам^стник. „Ми смо теби већ суд изрекли, па ћемо га  и извршити; a ти тражи п осл Зз л4ка, гд З з хо-  ћеш!“ одговори администратор. „Ти си пустио  куварицу да утече, па си узрок да ce сад на-  прави читав скандал y св£ту : за то ћеш бити  затворен 8 дана о хл1збу и  води y браишари!" „Је ли тако братијо?* запита погледајуТи  на друге калуђере. „Тако је !“ одговоре ови свп клпмајуТи  главом. ,,Па и ти отче духовниче?!‘ проговорп на-  iižcthhk  зачуђен. ,,Кад господпн тако запов£да, иорамо слу-  шатн,“ одговори дуја са свим мпрно, y пунои  ув^реау да ч и н и  своју дужност. ,,Ја непрпстајем на ваш суд, п непрпзна-  јем вас за ноје судпје, н идем нз овнх стопа y  Карловце Њ. Екселенцнји, да ce тужим, да впди,  какве славне калуђере има.“ To рекне, па изнђе на поље и упутл ce  својој ћелпји. О ни други пођу за шш, п стану га ну-  днти да иде y брашнару.’ „Ta идиге о. Теоч>а-  не ... . па шта ће вам битп . . . три дана шгје  e ž k . . . па Еемо онда опет бити добри прпјате  љи. . . Оканите ce Карловаца . . . нама te  ce впше  вЈфовати него вама једном“ . .. Овако говорпше, н сад га један повуче мало  за мантиЈу, сад други. 0. ТеоФан je ћутао, па саио шдо и  својој  Еелнјн хитао. Кад дође до ове, залетн му ce адшшнстра-  тор, зграби га за прси, па повнче: ,,Што га мо- љакате ; сложно, па ћемо га y брашнару силом  одву^и, кад неће добровољно тамо да иде.‘ 0. намЗзстник стане ce отимати, те тако y  том отимању удари ногом о предња врата своје  ћелије, која су била отворена. У чизми од те  ноге имађаше онај турски ножић, и онај га  мало убоде. И нехотице дакле понесе му ce рука  тамо, и  извади нож иза чизме. Кад добије нож  y руке, стане, дигне руку с ножем и  повиче  им : „Натраг од мене, да ме ce нисте такнули.“ Други калуђери прсну од вега надалеко. Администратор га пусти ; удали ce hžko -  лико корачаја од њега, па му ce онда дубоко  поклони и рекне : „Хвала о. намЈстниче ; сад  смо готови. “ На то сви оду, a о. нам^стник дркћући  које од зиме које од раздражености, уђе y своју  :ћелију, и  забрави ce изнутра. Глава му je била сва забуњена. Познавао  je пакостна срца својих противника. Знао je да  су y стању и најгоре што измислити и на њега  потворити. Нож y руци није ce баш ни њему  самом допадао, a што ce могло ту подметнути  и  налагати, то je само нагађати почео. Сад ce чује ход од више људи. Мало час стану ти људи пред његова вра-  та, те стану спољска врата закивати. Шта je то? попдсли o. напЈстник n подети  кључаннци. На ову види н јж о л и к о  људи из прњавора,  којц бпјаху пушкапа наоружанн, и  ту на стра-  жу стану. О д врата оде к прозору; но како ce тргне,  кад и  ту внда два човЗЈка с пушкапа на стражи. „Шта je то?к  Запита can себе . „Ш та ie   овн са iiH O ii ? Ta овн пене склепташе, као да  сам убијца!“ Пође по соби оштро; пређе н^колнко пута  ropi дол$, па онда на једаред стане, метне руку  на чело, дигне лице к небу, н повиче : ,,Та ти  ће мене и направиги убијцоп! Гоне ме.. . ја  ce отдпап. . . адипнисгратор ne зграба за прса  a ја извучеп нож п ддгнеп руку с ножем . ..  та то je cano no себн доста, да баци сушву на  пене. Још нека коју рЗзч  допетну, нека дзпи-  сле, да саи на кога запахауо . . . да can на кога но-  жеп насрнуо... a ти људд, како ввдап погу  рећн и оно, што нису чулп, и оно, што нису  вддали.. . онн су y отању сапи себе ножем за-  резати и  казати, да can ја то учднио ... они су  y стању . . .  y отању . . . Шта су y стану ?...  y стању су чов4ка права здрава y највеће зло  увалптд, cano да својој освети задовоље.“ На ово пође опет по соби u стане y пи-  слипа понављати, шта je било. У један пах за- стане, скрсти руке на прси, стане главом трб  сти, и  трЈсућии ce гласом проговори : „Оно па-  костно, злобно, ђаволско см£шен>е администрато-  рово кад зш нож y руци опази. .. онај сатански  глас, коим ми je повикао: сад ти хвала! Онај  меФистов поглед, коим je н^колико пута погле-  дао, осврћући ce, кад je од мене одлазио ! Онај  грохот пакла, којим су ce остали непријатељи  сшЗЈјали, кад су ме оставили м4рећи ме од главе  до пете погледом, y ком ce огледаше највеће  злурадо весеље: хо, то су хрђави знаци... y том  лежи моја судбина ! * Дуго je ишо час брже, чао лакше, час  жестоко, час мирније, по соби. Напослјздку стано  и рекне: „ја сам свршио1“ спусти руке дол£,  преплете прсте и  стане их кршити, a глава му  клоне дубоко на прси. „0 иоја златна будућност! “ повиче најпослЗЈ  и бади ce на столицу, која стојаше при писаћем  столу, наслони лакат на стол, a главу на руку,  и суза му ce заблиста y оку. Тако поћути по дуго, a сузе су једна другу  стизале на образу. Мапш ce y pen, извади ма-  раму ii убрише сузе, па онда спусти o6ž руке  на крило држећи обЗп и а мараму, дигне лнце ropž,  и  стане говорити : „Овртих гимназију. . . тим ми ce отвори  пут на све стране живота. Мого сам поћи пу- 3 тем, којин су толико пошли, па сам својим очима  видио да су cpštHH... Ја нећу тим путем.. *  Срце  ме вукло y манастир ! Тако ми ce узвишен тај  позив учннио, да мн све друге изгледе понрачи.  Мпр и  тишина усаиљенога м^ста годила мп je  дупга, кад саио на вву помислнм. Ноћне службе  божије днзале су ми душу y небо. Звекет бу-  дилника прије зоре ... глас звона y пустињи е потпу-  ној тишинн . .. Сутон онај y црквп при оно мало  C B Ž ika, које ce запаљиваше ... анђеоскп гласо ви  црквених п^сама... узвишеност побожности . ..  cbžct , да ce ту молн Бог за сав cbžt ,  за све,  који јошт y сну почивају ... који ложда y rpfey  каквом бдију... којнм сатана душу лукавии сном  можда тек уплиће... да та молитва свесилном  отворнтељу пде п за оне, који леже на одру  смрти, да немогу ни устима нп срдцима од Бога  милости запроситн ... да ce та молитва диже и  за мајку, којој јединче умнре, па стојн од жа-  лости окамеаена, н  неможе ни устне да мрдне  ни ногама да крене, a камо ли лЗжа да заиште  од онога л$чника, пред којим смрт б$жи као  пред сунцем мрак.. .  ох, и  сад мн ce груди  пуне, срде ми ce надимље, кад ce cètiiii ,  колико  ме je иута та јутрења молитва за све људе уз-  висила над људпма и дигнула међу чпсте ду-  хове ! . . .  Мислио сам све што знам, све што  могу, употр^бпти, да ce дпгне света кућа, која aie y своје крило прими, да сијне y о-  чима људи, да набави средства, којим ће на-  роду сваковрстно моћи помагати. Бећ ми je  пред оичма стајало благо, које сио трудом,  штедњом, и мудрим разполагањем стекли ... већ  су ми пред очима стајали они синови народа  иога, који ce неимадоше одкуда учити, па вх  манастир на науку посла . . већ сам видио шко-  лу нову, велику, чисту, којује манастир саградио  и y коју je д^цу сиромашку безплатно примао  и учио. већ сам ce унапр^д радовао оној ду-  шевној утахи, коју je болан, тужан, неср^ћан,  потиснут, оскрбљен хрипгканин код мене нашо  y братском саучешћу, y духовном разбору, y  пријатељској подпори... видио can ce како до-  лазиа! као анђео ут£шитељ к разтуженој овчи-  ци, као анђео хранитељ очајавајућој души, као  авђео помоћник сирочету, које само стојаше на  тробу отца и  мајке, на гробу наде и живота  свога !“ „Па сад ! па сад“ викне гласом, y ком ce  видило, да му ce срце цепа; „сад да нађем y  манастиру гроб свему, што ми je било најмилије,  што ме je држало, дизало, кр^пило, узвишава-  ло ! . .. као убијца да одем из манастира y . . .  тамницу !“ Ту мисао немогаше поднети. Скочи нагло на  ноге . . . потрчи к другом столу и  зграби тамо нож онај, који je иза чнзпе нзвуко, и којн би -  јаше тапо бацпо кад je y ћелију ушо. „Неће до тога доћи!“ викне y очајању.  „Кад can ушо y панастир, умро can за cbžt  . . .  y nojoj je власти упр$ти п за can панастир ! “  Чуднии погледоп гледао je на нож, док je  ово говорво. У оку ny je с4вала туга п весеље,  Но сад ii y ce поглед запутд, види ny ce  да му je нова пдсао на папет дошла. ,,Сапоубијца!! С  повнче на то згрознвшп ce.  „Сад can невин, и ако узстрадап, доћиХу  трагоп спаситељевнп... a ако ce убнјен, сам  себи ударап печат најгрознијег rpžxa на чело!“  На то ce спустн на кол§но, прекрстп ру-  ке на прса и тихо проговори: „Хвала ти пре-  благи спасдгељу, што ми ту nucao посла. Већ  can био на прагу rpžxa, кад ne писао на тебе,  натраг поврати. Ta ти сигоре јошт био гоњен, па  нисн руке против себе диго : a ја којн can ce  зав^рио, да iy  тебе ув$к пред очппа имати,  пало can себе за нав£к неубих н овога п онога  св^та! Хоћу, спаситељу; ув^к iy  на тебе ми-  слити, ii то ће aie одржати, да неклонеп, да ce  неокаљап, да ce неогр£шип !“ . Сад ce днгне, п саовип мпран продужи :  ,,Сад нека раде, што un je воља. Ја can на све  готов. Оче ТеоФане! Тн си дошо y панастир,  да будеш калуђер какав тр£ба да буде. . .  не- заборави на то. Ти мораш тај остати, и  кад ти  je добро и кад ти je зло. Ти мораш такав и   умрЗЈти !“ Ова бура y души бијашо га јако уморила;  сад осбти тск, да je малаксао. Спусти ce на  своју иостељу, и примири ce. Coe му ce сад  духу представи као какав сан, и  т^лесно и  ду-  ховно измучен заспи. У то дође и  подне. Администратор cžth  ce, да му апсенику  ваља дати јести, јер ако овај умре од глади,  како ће онда одговарати. Даде дакле предња  врата одковати и пошље нешто јела нам£стнику  по манастирском ђаку. Шум, кад су врата одкивалв, пробуди на-  м^стника из сна. О н ce дигне, и  ocžth  ce са свим  опорављеним. Устане са постеље и гледаше к  вратма, очекујући шта te да буде. Врата ce спољска отворе, и  н£ко куцне на  његова врата, што ce отвараху унутра. ,Ко je?4 t  запита он сасвим мирно. „Ја!“ одговори му онај, што бијаше куцнуо. По гласу позна о. нам^стник ђака манас-  тирског. ,,Шта хоћеш ЈосиФе?“ запита га на то. ,,Донео сам вам мало јела. Огворите, госпо-  дине; неплашите ce ничега. Ја сам сам ту.“ 0. ТеоФан одкључа врата и  ђак унесе чи- ннју с hèiiito  мало јела, један комад хл^ба в  једну Флашу воД е. Улазећи y собу баци ђак чудан поглед на  намФстника. Он ое бојао, да овај нескочи 6ž c h o   на н>ега, па je био приправан бацаги све, ш то-  имађаше y рукама, и ретирирати за оружане  стражаре. Но кад опази, да je онај сасвим миранг   мирнији него нкада, окуражи ce, и уђе y собу,  па нетне на стол све, што бијаше собом донео. „Шта ce ради на дољу?“ запнта о. ТеО Фан  кротко. „Духовник je отишо y Карловце ; ваљда  je одзео тужбу на вас !“ одговори ђак. ,,А je ли ту господнн адлинистратор ?“ за-  пита даље о. ТеоФан. ,,Он je код куће ?" „Јесте л’ ручали већ?“ ,,Јесмо.“ „А ти иди господину и.кажи лу, да му  имам н4што рећи, него, нека допусти, да му  дођем.“ !ђак оде, и за мало враги ce с одговором«. „Но?“ запита га о. ТеоФан. Јо с н ф  ce cm žiiih o . ,Ш та велн господин?* „Мал’ га није капља ударнла, кад сам му реко да хоћете к њеиу да дођете. Он ce си-  гурно боји, да га неудавите ! * „А ти иди и кажи му, нека он дође ова-  мо. Ту je стража, a и ти можеш ту бити ; a  ако му je све то мало, нека иоведе и Митро-  < & а н а  и АмФилохија, и колико их год јошт хоће. “  Јосиф  оде, и  врати ce скоро. „Господин вели, да нема с ваиа никаква  разговора. Ви сте на добром м4сту, a он јошт  ка бољем. Он je јавио ствар y двор, па сад ка-  Е О  нареде.* „Добро дакле! Сад знаи на чему сам. Он  неће к мени, ја немогу к н>ему. Бог све види  па ће судити и  њему и мени !“ 1)ак оде, стража код врата остане, али ce  предаа врата незакују. 3, Нод адвоката. Еад ђак отиде, приступи о. ТеоФан к сто-  лу, на ком je јестиво било стављено, и  с4дне,  да ce мало подкр4пи. Таман узме кашику, да мало кусне од до-  несена варива, кад му н4што падне на ум, те  онај час тргне кашиком од јела натраг. „Ко зна je ли чисто?“ промумла лагано  кроз зубе. Но таки за тим одговори сам себи : „нека je п отровано, ја ћу јестн ; rpžz ie  па-  стн на њпхову душу, a ја £у ce кратким пу-  тем свега покора ослободити, јер ја Bei вн-  дим, да ће ц£о мој живот бнти гомнла свакоја-  ких чуда и  покора. У какво сам друштво у-  пао, нећу га ce опростити без рана y срцу и   y души. Међу тим буди божја воља!“ To рекно, па ce побожно прекрсти, п стане  ручати. Наравно, да му je она мисао грло сте-  зала, али je ишло : нарав je силнија бпла од  сумље,' н ђак изнесе празну чинију, кад по н >у  опет дође. Дође вече и  ноћ. Стража ce пред љего-  вим вратма и  под прозором м^њала, и  о. ТеоФан  увиди, да je све како ваља удешено. Сваковрстне мисли недаше му дуго заспа-  ти ; али око поноћи савлада га сан, л он про-  спава мирно до зоре. Кад ce днгне из постеље,  ocžth  ce као на ново рођеннм. Више дана прође, и све остане по старом.  Само je стража бивала све мекша, него првпх  дана, што су влдшга да je он мирннјп. A мож-  да ce већ и сувише скупо видило администра-  тору много људн држати, те je no свој при-  лици н^ке одпустно, јер ce впше нису м^њалп,  него су истп пред врати стајали, па ноТу тамо  спавали п  кад кад музикално хркали, a на подне  одлазилн су y кујну, те су тамо ручали, о.став- љајући ког човЈка на згодном м£сту, од куда  je могао видити, ако бн апсеник хтЗзо умаћи из  затвора. To je о. ТеоФан прим^тио. Наравно, да je то морало дати повода чи-  тавој гомили мисли. „Ко зна шта су ти на мене наплели. Нај-  боље би било, кад би ја како пре комисије до-  шо до двора, па ексцеленцију о правом стању  ствари и з вЗјстио . “ О д то доба пазио je врло позорљиво на оно  што ce око н>ега збива. Осми дан спреии све  што му Tpi6a, па кад му стража оде ручати,  a он полагано изиђе из собе, и  из манастира,  те ce срЗзћно дочепа поља и rope. Нов живот  ocïtii  y себи, кад ce нађе y  слободној природи. Ноге му чисто добију крила,  и одмицао je од мЗзста свога затвора, као да лети. Стража руча и  стане на своје m ž c t o  и н е -  узимајући на ум, да им je птица излетила. Тек кад ђак Јосиф  донесе ручак, и уђе y  собу, види да ту нема никога. Завири y сваки  кут, y сваки закутак, али о. нам4стника нема.  Одтрчи без душе администратору и  јави му, да  je гњездо празно. Овај пошље одмах људе на све стране, да  га ухвате и натраг доведу : али ce ови врате с празним рукама. 0. ТеоФан 6isine ce тако по  журио, да га нико није мого стићи. Кад дође y Карловце, чује да ексцеленци-  ја није ту него y Н. Саду. Ми смо више пута употр4бшш р4ч екс-  целенција, a незнамо, да ли нашн читаоцн  знаду управо, k o je то. У оно вр4ие био je србски митрополит y  Еарловци једини, коме je тај наслов приаадао,.  па je тако тај наслов значио управо што ми-  трополит. Ho y B p iue наше прнпов4тке није било  мптрополита. Мнтрополит СтанковиЕ бнјаше ум-  ро, a митрополију je адмиинстрирао бачки ешг-  скоп Хранислав. У овом дакле случају био je ексцеленција  управо адипнистратор митрополије, премда му  та титула по праву није пристојала. Тражећи ексцеленцију, тражио je о. Тео-  Ф ан епископа Хранислава, пак чувши, да je y  Н. Саду, преноћи y Карловци, a сутра ране  похита y ÏÏ. Сад. У Н. Саду имао je о. ТеоФан рођака, в  тако ce см4сти код н.пх, док ce састане са ад-  вокатом и  док га овај научи, шта тр4ба да ра*  дп ii како да говорн. У Н. Саду je y оно вр4ме био нзмеђу дру-  гих адвокага п Печеновић. ПеченовиК je имао од куда живити, па ce  бавио адвокадијом више по te$y. Међу тим je  жного држао на своје адвокатство, и увЗж je  вајпре увио и  један и  други брк, кад je xrÈo  да рекне :  адвокат ПеченовиК. У друштву пак био je ПеченовиК на свои  правом м4сту, и  тако je више и  био y дру-  штвима него y прокуратури. Ko je xtèo  да га сигурно нађе, ваљало je  да та потражи пред „кранцом* кад je било л$-  по вр^ме или y „кранцу* кад ce није могло на  пољу диванити. И о. ТеоФан je бадава тражио ПеченовиКа  код куће : рекну му да ће га за ц4ло посл^  ручка y гкранцук  наћи. „Кранц" je била гостионица y Н. Садуг   чини наи ce нста, која и  данас то име носи. У оно вр^ме био je друштвени живот y  Н. Саду y највећем цв£ту ; људи су имали  свашта доста, плаКали су мало, па су ce no  највшде частили и  y друштву проводнли. Ка-  Фане су y осталом и  данас пуније св$та него  цркве., a y оно вр^ме била je y њнма читава  тишма. Дан je био л4п, сунце пригр^јало : и  тако  јо пред „кранцом" бпло најзгодније за сунчаље. 0. ТеоФан дође посл£ ручка y „кранц* да види xote јш  ce таио састати са траженим за-  ступником. Ишо je од „Фазана“ к пијацн, дакле да-  нашњом улдцом „беле лађе.“ Јошт небијаше до Тошка дошо, на ком ce  та улица са пијацом код овдашн.е варошке ку-  ie  спаја, алп чује гласан cm žx  о д  „кранца* a  за тим перорирајућн глас адвоката ГГеченоввћа. Кад савије на десно види y истину лред  каФанозх више господара y једној гомшш, a дред  њима Печеновића. Мора да га бијаше когод дирнуо, јер баш  y тај пар говорио je тражени одв^тник : „Тако je то, тако. To вам кажем ја, адво-  кат Поченовић; a k o je адвокат Петеновић. то  i.e вам казатн магистрат новосадски и архива  бачке и  торонталске вармеђе!" To рекне, па ce бацн y позитуру, дигне  главу охоло, па стане једном руком један брк  увнјати a другом други. Ови су му били намазани, па су на крајеви  изгледали као увоштен чизмарски Ф онал, О ни други стану ce на ново грохотом cni;- јати. О нп су ce онда разумЗ>вали, па су ce  см^јали једнпм мнслима покренути једногласно;  a ми морамо нашим чптаоцима ствар мало разту-  мачнти, да могу њнхов cm žx  разумЗЈти. Печеновић ннје много радио ни y Н. Саду,.  i y бачкој и  торонталској жупанији мого je  шати процес п пол. Пак пошто ce он бацакасу  iao да су архиве напоменутих јурисдикција би-  лз пуне жегових алегата, a y ствари je било  k ć o  што :лало час рекосмо : то je наравно, да  je тај контраст морао слушаоце на грохотнк  Ciifex побуднти. Печеновић je био чов^к друштвен; он je  дакле са своје стране што више допрвносио, да  ce друштво боље забави. О н je своју улогу мајсторски играо, a пу-  блика му je вЗзштину радо награђивала, па су  ce они смФјали да су им све ‘сузе на очи вр-  цале, a он je стајао, па их je гледао, као да  xoie да рекне : Sublimi ferio sidera vertice ! У тај nap приступи му један знанац са  стране и  рекне му : „Коно, ено вас тражи онај  калуђер !“ Печеновић ce окрене и позна о. ТеоФана.  ,А , ви сте, отче нам^стниче! Које добро?“ 0, ТеоФан приступи сад блвже, поздрави  учтиво све присутне, и одговори му : „Та имам  велику б§ду, па сам дошо, да вас молим да  помажете 1 “ Печеновић погледи тријумФирајући на сво-  ју дружину. „Ето ваи најбољег доказа. He сало Бачка н Торонтал него и  Cpžu тражи поноЕн од ад-  воката Печеновића !  Но оад с Богом. Хајдемо  отче намЗЈстниче* рекне овоме и кође с њим  кући. Један од дружине, по изгледу имућан v  изображен трговац повиче за њим : „Т С он о !  по  несите пера и наотила !“ О вим ce указивало на то, да ce господлну  адвокату код куће перо разкречило a мастшго  сасушило, a тога h .e му ваљати да инФорма-  цију забележи. О н ce окрене натраг и одговори : „Гле- дајте ви ваш риф; a моје перо и мастило je  овдЗ;“ показујући на чело, као да њему нетр^-  ба ни пера нн мастила, јер све добро заггамти, „Е коно, опростите ; ннсам знао, да ви н -  мате y глави m ècto  мозга мастило!* прчм4ти  ■ он ај, што га je зајео, и  свп ce стану на нозо  грохотом C M Ž jaT E . Међу тим je кона био до Еошка католичке  цркве отишо, те тако му решгака остаде не*  приобштена. Еад дођу кући, посади о. ТеоФана на сто-  лицу, a он напуни лулу, укреше на труд ватру,  запали духан, с£дне код стола и рекне: „Е сад  ми казујте ! “ 0. ТеоФан стане му све казивати, како су хг^лн куварицу шибати — како су н»ега осу-  дили и y затвор т"£рали . . . Господин одв^тник слушајући разговор, као  да je чнне примФњивао закону, и  тражио за-  брааено д£ло, за то je ћутио, и уз говор калу-  1ђера по коју за себе реко . . . Scandalum publi cum .. . homagium . . .  birsagium . . . Д т а  велите господине* запита о. ТеоФан,  који није разумИзвао шта то све значи. „Ништа, ништа . . . говорте ви само даље“  рекне му правознанац, „ово су наши рецепти,” Калуђер настави даље : како ce убо y ногу,  нож тргнуо и  оне разт$рао. Conatus homicidii, . . . свештениди су . . .  дакле parricidii . . . ту стане махати главом и   скупи уста . . . „Шта je за Бога господине“  поплаши ce  с. ТеоФан; „ви hžuito  кисело гледите !; £ Правозналад му само даде руком знак да  говори даље. Калуђер настави, како су га см^ста затво-  рили и стражу поставили. Minor potentia . . . centum floreni birsagium  ex aequo inter actorem ac judicem dividendi . . . 0. ТеоФан престане говорити, кад ове ла-  тинске р 1 6 ч и  чује, које су му сасвим нове биле,  те није ни оно разум^о, што 5и иначе мого п о  граматичком слшслу знати. Сад настане моменат, y кои су обоица  ћутали. Иза кратке почивке пусти господин адво-  кат велики један дим из уста, н  рекне : ,,даље!“ Калуђер омахне главом, и  прш товЗЈди све  до краја. „Е шта сад велнте на то све госпо-  дине?“ запита он, кад je све казао, што je држао  да му ваља хазатн, a казао je п оно, што трЗЈ-  ба и  оно што je мого прећутати. Алп јури-  дички пацијенти су као п недички ; они мисле  да морају казати и  најиању маленкост. Адвокат je Аутао, премишљао, па онда  оштро проговори : ,,Показа£е њима Печеновић,  шта je major шта лн minor potentia!... из-  TphniËy на џепове, да им ни арвпца хлј;ба не-  ie  y н>има заостати .. . имаће ту посла и  ви-  -цшппан и седрија . . . до краљевске табле н  септемвирата . . .  до самог краља т^раАу их не-  милице. Изтбраћу им мачку на оџак, што но  веле, да ће ове пуцати!“ Док je адвокат овако говорио, окуражавао  ce мало по мало калуђер од свога страха п   бриге. Сад почне онај на ново. ,,А ви ce нпшта небојте. Истина, да ce  из вашег дјзла може изводити conatus homici dii . . .  н  кад узмемо, да je то био ваш духовни отац, и  conatus parricidii. To није мала ствар .. .  To ce каже нашим језиком охцеубијсхво .. Калуђеру схане коса на глави y вис ска-  кати, и зној га пробијахи, кад чује те схра-  шне piuH. Адвоках није на то пазио, него је даље  ховорио .. . ,,Из хога видихе, да хо није шала  ни схвар мала . . . аришхе . . . касација . . . десех  година робија . . .  a може бихи и capiticidium  ■ exempli causa . . .“ Ty схане махахи главом, по-  гледи y калуђера и рекне му озбиљним гласом:  „појко, нисхе добро радили!“ Калуђер ce преаао до дна свога срца. Све  му х4ло клоне. Кад овако говори аегов адвоках,  да шха Ае болан говорихи прохивнџк, шха ли  судије ! „Е мој господине,“ иромуца напосл$дку.  „Видим ја хо и  сам. Да je добро, неби ја к  ваии ни дошо. Hero помажихе ако можехе . . .  a ако неможехе, a ви кажихе искрено па да н-  деи да скачем y Дунав док je раније, да не-  буде чуда!* Даље није мого говорихи. Зној му  je све цурио низ лице. Извади мараму и  схане  га брисахи. На хо почне адвоках, као да ce са свим  изм^нио. Глас му je био пун поуздања, он ско-  чи са схолице, узправи ce охоло, и  почне ја-  чнм гласом : „Та шха схе .сеЈгреплашили ? Зна- 4* V L '-\ XI 4/,Wfcitéû '&k ît! те пред киме стоите ? Ви стоите пред Нечено-  вићем . . .  a Печеновићу нису јошт никога за-  творили, a камо ли об£сили .. . неће ни вас. “ To je бнла пуна истнна, што je господнн  адвокат реко, њему нпсу никога ни затворшш  a камо ли обЗзспли . . . алн није никога ни за-  ступао, Међу тнм то поуздање и  тај спгурности  пун глас охрабри калуђера, те je свога право-  зналца мнрнвје слушао, кад овај продужн : „И-  мам ја пријатеља н  y Вуковару ц y ГГешти...  инквнзицију ћемо обуставитп . . . протоколе Ве-  мо напиоати, како je за нас позољно . . . вици-  шпана ћено подкупнти . . . седрију ћемо под-  платити . . .  a онда je код краљевоке табле готов  посао... Hero, нмате ли вн попо мало цванцпга...  или талира . .. па ма и дуката. . .  јер ће тр4-  бати... трЗзбаће Бога ми, и  то доста!“ Калуђер ce бцјаше мало окуражио, a кад.  чу за дукате, мало га капља неудари. Дукати и он ! Нам$стнвк кои сваку мана-  стирску крајцару као светижу гледн и y на-  настирску књигу уноси . . . н дукати ! To je  contradictio in adjecto ! Није дакле чудо, што  са свим малодушно проговори: „Дуката ! . . a од  куд сиротом калуђеру дукатаИ ,,И ви сте нам4стник ?  !“ рекне мало чу-  дећи ce мало невЈрујући адвокат. ,,Та нам^ст- ници манастирски тр4ба да имају више новаца  него настојатељи. Знате како наши људи кажу:.  што црвено црквено, a што je б4ло, туторово  ц§ло. To кад ce на калуђероки преведе значи :  што je црквено, то je настојатељево, a што je  б£ло, то je намЗзстниково ц^ло!‘: На то ce ста-  не сам грохотом см^јати, a како му je био глас  кречећ и оштар, морало ce y ц$лом дунавском.  сокаку чути, y ком му je кућа била. ,,Би ce смијете господине“ рекне калуђер,  ,.а мени je до плача. Ако то неможе бити без  великог новца, ја сам o6j6mea . . . Хајде вама  јошт којекако за ваш труд смоћићу, имам н$-  што и  отчинства. Али да купимо и  солгабирова  и  јурасора, и  вицишпана и  сву седрију . . . тога  блага нема ни сав манастир, y ком живим!“ ,,Но, но!“ тЈшио га je правозналац „није то  баш толико, та непродају та госиода своје ув4-  рен>е . . . него само за труд . . . да нетроше вр£  ме бадава . . . Пак онда ћемо видити, можда свега тога неће тр£бати. Ииа y Ср^му господе ваљане __ честите . .. Нећу ни ја за мојтруд иного искати ...  та земљаци смо, па ваља један другом да по-  мажемо. Hero ћу ја све то да размислим... да  разберем ... да екскутирам дотичне законе.. .  да  видим децазије куријалне . . . пак онда ми до-  ђи те...а то ће бити за мФсец дана свеурсду:: и  овда ћемо говорити no рачуну, па нека го-  воре циФре.“ Калуђер устане да пође : „Е добро, го-  сподине, ја Ау доћн, вего шта сам дужан за  овај разговор, да вам одчах платим, јер нисан  рад бити дужан. “ Адвокат ce усправи поноснто, и  проговори :  ,,Шта ви мнслите? Знате л ви да стојите пред  ПеченовиАел, a ПеченовнА није јошт ни од ко-  га узео ни крајцаре за сав^т; кад што напи-  шем, ваља да sih ce платп... a савЗзтом поиоћи  чов£ку то je nobile officium свакога адвоката  обојега суда. За то сио учшш. Није Печеновић  на то спао, да гули сиротнњу : њелу јо бог дао да  може поштено живити : па ако може помоћи,  помоћпАе више Бога ради него наплате. Да-  кле дођите ви y своје врЗше; a ово je сав£т  gratis ! “ На то пружи калуђеру руку, и  изпратп га  напоље. Кад о. ТеоФан изиђе од адвоката оде y Јо-  вановску порту, да му ce лало глава разхлади,  и да ce y тишинп размислн, шта да ради. Дошавши y порту прође једно дваред го-  p i дол4, па онда скнне шешнр, протре чело, n   мећући опет шешпр на главу проговори : „Од  адкоката нема ништа ! To je пут дугачак. Боље  ће бити, да и  не задирем. Ако они пођу тпл путем, е онда ce мораи бранити. па no што no t o !  A  ако они нестану на тај пут, онда би било од  мене лудо да подадирем ствар, која ce може за  мене јошт зло свршити. Господин Печеновић  има право. На том путу тр^ба доста трошка.  Хајде нека узмемо, да ће ии мачку ист£рати  на оџак, као што рече, али и  мени неће бити  на лако ,. . Hero да идем ја пре свега код епис-  копа Хранислава, да видим, како i.e ce таио  ствар узети ! Тако ће бити најбоље. Даклем и-  дем одмах сутра!“ Са овим сврши сиромах калуђер своју  шетњу и  муку за тај дан. 4. Екселенција. Озване дан, кад ће сиромах о. ТеоФан да  приступи Љеговој Екселенцији. Ми смо досад свуда писали ексцеленција :  ово je правилно по латиеској граматицн, али не  по изговору нашега народа. И будући да сад  о. Теол-ан приступа лично администратору ми-  трополије, то ћемо ми ту титулу онако писати,  како из његових уста изиђе. Нетвртак je био, кад ce о. ТеоФан нађе y  двору, да замоли за аудијенцију. Аудијенције код наших екселенција тра-  жиле су ce и  давале овако. Обично je долазио свештеник y двор епис-  копов или митрополитов само онда, кад je нмао  или какову ннлост проситн шш какову неми-  лост чути. Ннје дакле чудо, што ce сваки јављао ма-  анм од макова зрна. Ту ce скннуо шешнр још на каггајн од  дворишта, па ce пшло с голом главом пр£ко  авлије, на коју je случајно мого поглед високе  једне особе баш онда пасти, кад je тај просјак  или осуђеник туда пролазио. Ko je год том авлијом мнмо долазећег шга  изпред аега пролазио, добно је дубок поздрав  од овога, па ма био и  сам Фурунрпја, јер н  код нас ce знало за „милост малих људн“ па je  сваки палио свЗЉ у п  самоме ђаволу. Док je ишо уз степене на првн спрат, ту  je сирома попа прокашљивао, да очистн грло  за орацију, чешљао браду и косу, да небуде  ■ чупав, h прнправљао нос, да му бурмутском  -саиовољом недонесе какву зам£рку. Кад ce дошло пред врата од сале, ту ce  стојало и  чекало, док ce катани илн собару свн-  дило, да обрати своју високу пизорност на попу,  и да га запита шта te. Пред тим катаном или собаром клааао ce  свештеншс до црне земаице молећи покорннм  гласом, да га пријави код Њ. Екселенције. Овај je ишо y салу, пак онда нзишавши,.  јављао je високу резолуцију, по којој je попа  одмах ушо к свом поглавару, или je одлазио  неимајући cpite видити му усрЗзЕавајуЕе лице- Овако je и  о. ТеоФан доспЈо до владичиних  врата, с том само разликом, што камилавку  није скинуо ; јер je ова по чину морала исто  тако на свом мЗзсту стојати, као клобук код вој-  ника. Ту je чекао дуго, јер собар ce недаваше  видити. Наравно да je y иислима опетовао по де-  сети пут оно, што je снислио Екселенцији ка-  зати ; и за то je имао очи упрте y прозор од  ходника, a чело му je показивало, да ce тамо  hžhito  кува и  пече. Сад шклоцне брава на владичинрм вратима,  a о. ТеоФан сав ce стр4се, мислећи да ie  можда  сама Екселенција изићи. Врата ce отворе, и једна свештена особа  изиђе. . . али je то био дворски протођако-  Варнава. Варнава je био мирски ђакон, па je y ка-  луђере отишао, кад му je супруга умрла. Он  je био чов4к по нарави благ, a прк том je свр-  шио и  ФилосоФију. Био je дакле углађенији H e  ro многи онога времена. 0. ТеоФан познавао je Варнаву, и зато ce  обрадује кад га внди, па га мало слободније дишући задита, неби л’ мого Њ. Екселенци-  ји уЕн. Варнава ce врати к владици, па за мало  изиђе к о. ТеоФану с гласом, да га владнка H e aume сад приашги, јер има конзистордју, него  посл£ ручка y 3 сата нека ce пријави. 0. ТеоФан оде кући, на излазећн из двора  прогунђа: „Неће бнти cpžte, едбише aie од врата.“ Да удознааш мало наше читатеље са Љ.  Екселенцијом, с Kojoai ће о. ТеоФан агало час  посла да има, остаћемо код ље. Епископ Храндслав, екселенција интерегну-  ма посл^ сирти иитродолнта Станковпћа, ждви  јошт y спомену ашогога старијег Србпна. О н je био чудновата слика. У науци н  владању био je бездредорно  најбољи од свих наших .  оновремених епнскода:   алд je ииао чудноватости y донашању, које су  му она својства y велико побијала. Нарочито je бно особељак према л^поае полу. Придов^дају, 'кад je био дротођакон код  зиитродолита СтратпмдровиЕа, да су aiy послалн  дв£ женске, које су радд своје парндце др$д  ковзисторију бнле дошле, да га инФорашрају.  Ове су брже изисдле надоље нз његове собе  него што су y н >у ухдле. Одмах за тим дозове свога поолужника ђака и  заповЗзди, да му собу  тамјаном изкади. Сто je ii сто пута тај дан себи јасно реко :  Шта ће рећи његова екселенција, кад чује, да  су женске y мојој соби биле ! Шта ће на то  рећи његова екселенција ! Његова Екселенција није на то ништа ре-  кла, јер није нншта о  том чула; али ce то  дрипов4дало дуго времена y Карловци, како je  Хранаслав кадио собе ради тога што су му  женске особе пр$ко прага y собу прешле. Јошт je једну особеност имао епископ Хра-  нислав y својој нарави. О н je био прЗзко MŽpe чуваран, тако чува-  ран, да je већ прелазио y тврдице. И са ове стране припов^дају ce многе ства-  ри о њему. М и ћемо једну споменути, која  управо сдада на нашу материју. Хранислав je био као архимандрит насто-  јатељ y манастиру Раковцу. Манастирско до-  бро чувао je као зеницу y оку. Сва су бурад  с дићем била запечаћена, и нигда ce није дро-  давало и  истакало, да он није ту био. Једаред пошље му један новосадски адво  кат чов£ка с писмом, да му даде н£колико хол-  би шљивовице. О н прочита дисмо и види шта ce ту управо  дише, али немогући ce на ту мисао навикнути, да од манастнрског добра што даде, зашгта ли-  стоносца: „Шта ће твој господпн од мене ? „Та ето ваљда пише y писмуи, одговори  овај, којц je архимандрита познавао. „Он иште шљивовице!* „И посдао je ову тутуру!“ Д  за што нште од мене шљнвовице?"  „За то што je can нема!“ Д м ! па зашто баш од мене?“ „Јер зна да ви имате најбоље.* „Али није моја, него манастирска !  “ ,А  ви му пошљите од манастнрске !“ „А шта ћено о  рачуном?* „С рачуном je најлакше. Два пут два  'лпестнајест, па чист рачун.4 „Ја неум^м такав рачун правити.* „А ви подајте отцу нам§стнику, њега су  Bet научшш.“ „Жао ми je, ал ћеш ce вратити са пра-  гзном чутуром?* ,А ви ћете изгубити онај процес код но-  восадског магистрата." „Ш та? Изгубити процес? To би била штета  за манастир.“ Архнмандрит ce стане мислптн, он прора-  чуни y панети, шта je боље по нанастир, или  да даде адвокату шљнвовице илн да изгуби пар-  ницу. Најпосл4 слегне с раиени н  промумла кроз бркове : „Добро je кадкад и таковом свет-  цу запалити свЗзћу.* Онда зазвони, да му ђак  дође. Док je ђак долазио, м Ззрио je архимандрит  чутуру очима. Учини му ce повелика, па да ce  увЗЈри колико прима, запита писмоношу : „Колика je та чутура?* „Сајтлик и по“ , одговори овај, a чутура  je ваљда и десет иута толико примала! „Ал си мајстор* прим^ти на ово архиман-  дрит. „Та ту иде много више.“ „ Ненде господине; вама ce то само чини.  -Зар ce ви y чутурама разумЈто? To само ми  прости људи знамо, који из чутуре пијемо ; a  ви велика господа пијете на пол сајтлика, па  вам ce све друге м$ре чини грдне велике.“ На то дође ђак. „Води овог човђка y подрум, па му налиј  ту чутуру шљивовице из оног бурета, знаш \ “  Овде учини архимандрит руком знак, који je  ђак разум^вао. !ђак прими кључеве од подрума и  оде с  писмоношом y подрум. Кад дођу y подрум, нађу све y најбољем  реду. Сва бурад запечаАена. Ii оно буре, из  ког je ваљало дати шљивовицу, бијаше запе-  чаћено. Писмоноша узме бургију и  пробуиш дно, гд^ je ово било најтаље. Шљивовица шнкне  прамом, и  ови напуне чутуру. Заптн писионоша  рупу, па онда узме- чутуру, и  ноднесе je под  нос. „Хо, да лЗша мириса, као босиљак. Није  право, да ce и ми мало ненапнјено.“ To рекне  па онда дпгне чутуру на напптнпцу и стане  наздрављати. „У здравље нашега господнна настојатеља  ове свете обитељи. Да му бог да да ове године  напуни све хамбарове н све подруме. Стока му  ce хнљаднла, a коке му дукате носшге. У сла-  ву божју a y љегово здравље.* За тим принесе чутуру к устнама и на-  ппје ce шљнвовнце. Међу тнн ce догодио ннтернецо. Архимандрит нпје нмао в£ре y ђаку, него  je за нлш полагано н сам пошо, сиђе ce y по-  друм ii стане на последњен басамаку. Кад je одај наздрављао, чује ђак њекн шум  на басамаци и  бацн очи тамо. У који пар онај  чугуру прннесе к устма, y тај пар опазн ђак  архимандрита. Мал’ га неудари капља. „Господнн“, при-  шапне писчоноши, и стане ce спрематп да ce  врати из подрума. „Господин ?“ одговори писмоноша лагано,  ,,баш добро!“ Ha t o дигне чутуру и  почне другу здра-  вицу: „У здравље госаодина архииандрита Хра-  нислава. Да му бог да, да постигне на скоро  како жељу своју, тако и жељу ц^лога народа,  и да метне златну митру на главу, KOjy je за-  служио ко ико !  “ И опет принесе чутуру к устима. Архимандрит ce побои, да јошт која здра-  вица непослбдује, и  зато пристуди ближе гово-  рећи : „Доста je већ здравица, хајдете само ва  поље!“ И тако ce сврши ова парада. Али ђак до-  бије добру ексхортацију, да он има налоге на-  стојатељеве строго изпуњавати ; па кад му ce  каже, да наточи чутуру, онда да .неда и на  здравице, и  тако даље. Овако je мислио епископ Хранислав о ства-  рима, којих je ради о. ТеоФан долазио, да ce  тужи. Сјјдница ce конзисторијална сврши. Епископ  je био болешљив na зато није никога задржао на  објбд. О н и Барнава ручали су сами. Био je пост,  и Варнава је јео пасуља. A епископу л£чници  нису дали да једе варива, него су му наредили  мало пилета. Јео je што je морао; али није мого срдцу  одол£ти, да неуздахне и  нерекне : ,,Благо те- би, Варнаво ! Ти cmžui  јести пасуља. . .  a ја си- роиах норам да ce патим са оввм дилетом !“  Ово рекне, па на ново уздахне. Варнави би боље годило ппле него пасуљ :  алн шта ће. Он погледа смирено на епископа и   стане га т4шити : ут4шите ce, Ваше Високопрео-  свјашченство ! Поста нма још доста, a вама ће  скоро бнтп добро, па онда неРемо ништа друго ку-  вати него један дан пасуља a други сочива ! н   онда ћете жељу изтђрати !“ ,,Бог из тебе проговорио !“ рекне му на  то владнка, али не иронично, него y пуној  истпни. Како ce ручак сврши, уђе мсшак и јави, да  je дошо архимандрит Раковачки. ,,Баш добро“ ,  одговори епископ. ,,Ја сам га и звао, да ce с вин  нало разговорнм о тој саблазниу Ј .. ,,Ту je намЗзстншс Ј . . .чки“ , прим4ти Вар-.  нава, ,,и моли, да га пустпте пред себе.“ „Казао си ни јутрос“ одговори владика.  „Кад дође, a ти га уведи.“ За тим устану од стола. Барнава ц4лнва  десницу св. владике и  оде y свој стан y двору,  a владика оде y своју собу, и прнмн архиман-  дрита Раковачког. Мало за тим уведе Варнава о. ТеоФана.  Овај метанише трп пута и пољубп владику  y руку, па одступи три корака y натраг и  стане  са спуштеним главом. Епископ je дознао тужбу адшшистратора  и  братије манастирске против намЗЈотника од  архимандрита Раковачког, кои je баш тога ради  y Н. Сад к администратору митрополије био и  дошо. Зато с негодовањем проговори о. ТеоФану :  „Оче намЗЈстниче, ти ои зло урадио?- 4 ,,Јесам, Ваша екселенција !£ £  одговори о.  ТеоФан смирено. „Ја нисам ваша екселенција ; ја сам јошт  само Ваше Високопреоовјашченство !“ ,,Ако нисте, a ви Аете бити“ одговори на  то о. ТеоФан с најпунијим осв^дочењем, и  онда  настави: ,,па благо нама кад будете !" Епископ Хранислав желио je јако да по-  стане митрополитом, па му je свашта било уго-  дно, што je на то циљало. За то благо запита  о. ТеоФана даље : ,,А шта je то било ?“ ,,Ако допустите да Вам препов^дим, ја Еу  еушту истину казати.“ „Nemo inauditus convinci" (нико нетр^ба  да ce осуди док ce непреслутла) одговори му  владика. „Кажи, али по духовничкој дужности.4 4 0. ТеоФан почне преповЗздати. Кад стане  казивати како су куварицу злоставили . .  . како  су je хтЗзли шибањем да каштигују . . . како су je  no прњавору и  селу y пол дана витлали. .. вла-  дика je све корак по корак од чуда и ужаеа y  натраг одступао, и  напосл^дку ce нашо веЕ код 5 врата друге ообе. Преповкдање нам кстниково  мал није изткрало из собе владику, који je y  оваковпн стварма бно осктљивији и  од саме ми-  мозе (најосктљивпја бнљка). Кад je о. ТеоФан ову епизоду свршио, про-  говори владпка y највећен чуду : „Па шта ie   реЕи cbžt  на то ! Шта ће рећи Illustris simus Bitto (админиотратор жупаније сркмске)!  Шта Ее рећи Њ. Ексцеленцнја гроФ Ревицки  (канцелар мађ. канцеларијс)! Калуђери... жена...  манастир ... шибе ... оче архимандрите“ , окре-  нувши ce к овоме, „љуља ce црква.. , пркти  вам нова Гоморра ! A они о  том y тужби ништа  н  неспомињу ?“ „Саомињу“ , — одговори архимандрнт зву-  чним басоч ; „спомињу, јест, али дакако онако  ф и н о , јест, како je no њих добро !“ Владика није мого да ce од чуда повратн.  Вишеје пута опетовао, као сам сасобон говорећи: „Калуђери ... куварица... жена. . . шабе. . .   Шта Ее рећи Illustrissimus Bitto? Шта Ее рећи  Excellentissimus Reviczky ! . .  lia ја администра-  тор .. . ја глава .. . С главе риба смрди . . .  a  capite piscis . . . Ја крив . . .  ja крив . . .  A ту  конгрес . . . ту нзбор нитрополита . . . Ал te ce  радовати Рајачић (владика вршачки) . . .  To je  таман вода на жегову воденицу . . . Живковић  ће (темишварскн вдаднка) рећн : Ето тн Хра- нислава . . . Хранислав je светац, a гле шта му  pane калуђери . . . Хранислав je крнв . . . Није  Хранислав крив . .. крив je (Станковић) ми-  трополит ; умро ексцеленција Стратимировић . . .  умрла дисциплина y богословији, y свештенству,  y цркви, y маиастирина. . . нема више архи-  мандрита Крстића... нема игумна Иринеја. . .  архимандрити само знаду упрегнути 4 коња па  хајд y Руму, части ce, онда y Митровицу, ча-  сти ce .. . зови сто гостију y манастир, части  ce . . . a игумни опашу дв£ педи широк црвен  појас, па разкопчају горљу мантију, па хајд по  прњавору, да га виде како je л4п, као црвен  петао ! A калуђери . . .  A bove majore discit a-  rare minor (од старијег учимлађи), плету кур-  јук и браду . . . лакиране штиФле . . . шешир ко  локваљ, да неггоцрни . . . па л4п попа, па ци-  фраот попа . . . Ilia онда да буде ? русвај ! Ko  да je крив ! Администратор Хранислав ! Није  крив Хранислав . . . Само нека буде, што би ва-  љало да буде, показао би њииа Хранислав, да  je y н>ему оживио други СтратимировиК.“ „Па то није немогућно " проговори архиман-  дрит своии мирним озбиљним басом . . . Бладици ce слегне мало жуч на ову при-  м4тбу, и  заКути. Ово употр^би архимандрит и  рекне о. Тео-  л-ану, да говори даље. 0. ТеоФан почне казиватж, како ce он му-  чи, да ce добро манасгирско сачува, a како  админнстратор троши . . . харчи . . . разсипа. О н  je то примЗфнма разјашњавао . . . па je и  по-  с д^д н ј п бал описао, како je био . . . Може ce ми-  слити, да ce чуварном владицп кожа јежила и   коса на глави од ужаса дазала. О н je вшде пута од чуда узвикнуо, руку  о  руку ударио . . . ћелепуш час пол с главе  скпнуо, час пол на главу метнуо. „Ми ieno пропастж . . . пропашћемо, оче  архимандрите . . . Док још неизуир^те вн, којн  сте из школе Стратнинревићеве п Ириннјеве,  биће како тако : a no '- л З з  ће бити . . . знате,  шта ће бити? манастири ie  падати под кон-  курс . . .  калуђери неће нмати хлЗзба . . . Неће  бити чаше впна y манастиру да ce света служба  служи . . .  To ће бити, да, тако ће битп, па i.e-  те видитп. Крајае je врЗше, да ce ти људи  стегну . . .  да ce y запт узму . . . Ако то тако  дуже потраје, знате л1  шта ће сл£довати ? На-  род ће ce днгнути, па ће та добра y своје ру-  ке узети, a разкошне настојатеље уклониће од  управе манастироке, кад неуму да je руководе,  a влада Ае казати : пмате право, кад нису за то,  нека нешкоде сами својој црквн н манастнрима.  A калуђерн неће ce c m ž t h  н н појавитп y на-  роду да нросе милостињу, него ће un људн реки: ви разсипате, a ми од уста да одкидамо,  па да вам дајемо ; ви недржите бдквиј a него  пијавке ; ви непостите него ce гостите ; ви не-  покривате манастире цигљом ни лимом вего ин-  табулацијама . . . па јошт ово . .  . па и  ово . .  .  вднте па радите како знате. Наши стари поди-  гли су вам велике куке, дали су вам велике  грунтове . . . Но кад ви тако с н>им а поступате,  ми кемо нашу крајпару на што боље и  племе-  витије употркбити. A како народ од калуђера  руке своје двгве, неће нико y њихов ред ви  вћи, па ћете видити, да ke доћи вркме.; да ie   бити маваотира али калуђера бити неАе.“ „Али да непадве кривив;а ва нас,и.проду-  жи владика окренувши ce к архимавдриту . . .  „да небудемо и  ми криви томе разсулу, оае архи-  мавдрите, морамо вивити своју дужвост. Мн мо-  рамо бити строги... праведни али строги. Зато ће-  те ви отићи тамо са консисторијалнии бележ-  виком, па кете цклу ствар изпитати, и  што je  вуждво варедити. Ја вам дајем пуву власт, да  можете увивити ондк на мксту све што буде  потркбво, па само да ме о свему извЗзстите. Не-  ка вам Варвава вапише вуждво изаслање, a ја  ћу га одиах подпвсати.“ ,,Како извол£вате,“ одговори арлимандрит.  „И ја судим, да морамо бити строги, јер ke  сва дисцишшва изтајати као восак ва сувв;у. Јест . . . Hero оче намЗЈстннче, ниоте наи јошт  нншта казали о правом предиету адшгнистра-  торове тужбе. О н јавља, да оте вн потегла на  н>ега ножем, и да су ce само б£гством иоглн  спасти од велике б£де и Hecpžfee. Јест. Еажнте  како je то било!“ вЕто видите, докле то ндек, проговори  владика y очајању, „Ми Еемо јошт дотлЗз д о т Зј-  рати, да fee бити п онога, што несм^м нн да  изречем.* 0. ТеоФан лриклони главу, н смирено лро-  говори: „СгрЗшшо can свети владико, н радо  fey пољубитн свету десницу, која ме буде каз-  нила. Али није тако било опасно, нпти je на  зло см^рало. “ Сад прнповбдп шта je н како je  било с нсжен. „Овако je било, Ево грЗЈшника,  a ту je судија : ја iy  сваку пресуду са синов-  ном покорностн прнинтн !“ Бладика Хранислав био je пЗзсник. О н ce  y своје млађе врЗше надтицао са Лукнјаном  Мушидким на двору иитрополита Стратимпро-  вића : и  колпко je традиција до оно доба доне-  ла, ми смо год. 1830. јошт слушали, да су мно-  ги давали предност Храниславу. X X III. ода y I. књизн Мишицкових сти-  хотвореннја садржи одјек овог одношаја. У овој оди пита Мушнцки : Смемо ли, Пијеридо, y Кардовце, Јдрзко где поју :  „Отступи ти пијто просте“. A ово je била Хранисављева најновија ni-  сма митрополиту Стратииировику год. 1816.  списана. Ж доиста, које c ü o год пкоме Храни-  сављеве пред очи добили, y свакој je дисао пра-  ви дух пкснички. Владика дакле Хранислав био je доиста  пЗзсничка природа. Може ce мислити, како ce  са оним ножем, који о. ТеоФан истина на обра-  ну бијаше подигнуо y зрак, сложи читава по-  ворка слика, грозних, црних и  крвавих пред ду-  ховнии оком пксннка-владшсе. О н ce стрксе од  грозе и  повиче : „На што калуђеру нож? Зар  он неможе гризти зубма оно мало хлкба, што  понесе y шуму. Није него да му припашемо  сабљу. И онако изгледа та сцена, као да су ту  били пијани солдати, a не смирени изпостници.  Нека само чује то Њ. Величанство, па да виш  шта ke реки ! Шта ke реАи ? Ta то су солда-  ти, тамо немогу владати владике, тамо тркба  дати генерала за заповкдника. И то би било и   ораво: калуђери са сабљама и пушкама, и вла-  дике са штурмхутом . . . то би  лкпо стојало . . .   Оканте ce ви ножева. Како једу Турци без но  жева . . .  па и без виљушака . . . како су ce то-  лики пустињицц хранили без свих тих апарата?  Али ту би тркбала стега и  гвоздена рука . . . н ноже бнти да te  јошт доВи вр$ие, да Аемо  ii caira желити. да нам дођу на управу гене-  рали н обрштари. Да виш како бк ce онда све  y своје врЗше урадило . . . да виш како бн ра-  чуни изгледали. Али ако и  недођу генерали и   обрштари на управу, доВиће зац$ло кааут, и   онда te  вам бити по вољи, a сад ce између  себе кољете и  износнте своју наготу на вид^ло.  Нека вам буде. Ја само знам, да ty  ја чинити  своју дужност. Строг изпит и праведан суд !“  „Ваша екселенцпја", лочне о. ТеоФан.  Владпка прсне : „Нисам ја екселенција . . .  a ласкачн су најгорн“ . . . Сиромах о. ТеоФан протрне сав. Ilo довра-  ти ce ii поннзно проговори : 5 ,Нисач мчслао  ласкати. Реко can Вам екселенција, шго сам  држао, да администратор лштрошллије свакако  више стоји него редовнн еппскоп. A најиослЗ;  ми то н£како нде y реч, ноже бити, што же-  лим, да тако буде. Што ce ствари тнче, ја ту не-  М0Л1Ш , да ме штеде и заклањају: нека sih  бу-  де како саи заслужио. Али само молич, да буде  изтрага непристрана н суд праведан, a то ми-  слпм, да ми ce неможе y rpžx уписати.“ ,,Ја ty  послатп господина архимандрига  Арсенија • '  протпв тога неможе ннко нпкаква  прпговора учпнити!“ ,,Боже сахрани“ , нримЗзти о.. ТеоФан, којн ce y истину обрадује, што ће ствар y руке  тога мужа доЕи, кога су сви као разборита,  страстима неподложна познавали. „Мени ништа  неможе бити повољније, него да високопречест-  љејши господин архимандрит Арсеније на изтра-  гу дође. О н je строг, али и гграведан : што он  рекне, ја ћу примити, па ма ми ce и главе ти-  цало. Само јошт молим, да би ме заклонили од  злостављања братије, док комисија недође. Јер  они могу мене дотле и утаманити, a то неби  било право. Ја молим, да би ми дали писмо на  администратора манастирског, да ме недирају,  док недође комисија.“ Бладика ce био међу тим мало.  разхладио,  и зато му одговори повољно. „Нека вам буде;  наредите оче архимандрите, да нам^стник до-  бије писмо, да га недирају, док ви неизиђете. “ 0. ТеоФан метанише, пољуби владику y  руку и  оде са архимандритом y дворску кан-  целарију да прими писмо. За кратко врјзме буде све наређено, и  си -  ромах вам^стник крене ce сутра дан y манастир. Ми ce нећемо више са епископои Храни-  славом састати, и  зато ћеио јошт коју о н>ем у  да наведемо. Епискои Хранислав имао je изв^стно мно-  го дара и  науке ; али слЗзди  хисторичне нити je y нашој кљижевности, ннгн y нашој цр-  квн оставио. О д године 1726. водио ce бој између на-  рода и  клира о уплнву онога y црквену управу. Пов^стнички моменат y овом чини ин-  штрукцпја за будимске (XIV. лунктова) посла-  нике на сабор од те године. Сабор београдски од 1730 знамснит je ра-  дн побЗзде, коју je народ на љему задобио, по-  што су ту ггунктови буднмске инштрукцнје  били прнмљени. У тии ce пунктовима искали: 1., да народ бнра епископе; 2., да народ бира управу народних добара; 3., да ce без сабора ништа не свршује ни  y народним ни y црквеним стварма. Но побЗЈда ова од год. 1730. била je илу-  зорна. Хијерархија je против н > е  раднла. Влада јој je била на руцн. Одтуда je сл£довао жесток сукоб између  хијерархије и народа, којн je 1778. године на  врхунац досп4о, и y писму Србаља будимске  епархије, ппсаном митрополиту србском, свој из-  раз добно. Но превага хнјерархије све je постајала  већом, и будлмским заступницима даје ce ула-  зак y сабор од год. 1790. само wenn sie recht  artig sein werden, sonst werden sie hinausge- schmissen. Ово нису праве р£чи дотичног Er-  lass-a, али прави смисао. Године 1790. дође Стратимировић на npž-  сто патријарха Арсенија III. О н учини примн-  рије с народом. Управо наступивши велики до-  гађаји y Еврошг баце наше мало гибање y  запећак. Митрополит Стратимировић имао je достз  од државника y ееби. О н je држао ред y свештенству и  калу-  ђерству, да ce неда повода тужбама, и  да ce  неузбуди нова навала. Што je чинио против закључака саборских,  чинио je тајно. Али je уједно морао држати под уздом и   сваки напр^дак и  сваки нан£ри иу противни  развитак духовни. Његова политика била je чисто конзер-  вативна. Овим je духом днсао и  епископ Хранислав,  и  ми смо тај дух опазили веЕ и  y разговору  са о. ТеоФаном. Митрополит СтанковиЕ био je већ либе-  ралнији : али je мало митрополисао. Па ипа к ce  иод њим појави гибаае новога живота y све-  штенству и  калуђерству. Они ударе на npi-  чаге духовног развитка; ови на пр^чаге дисци-  плине. Ty ce морала дли стара долитика по што  no то одржати . .  , ва ово ce чинио позвании  епископ Хранислав; или ce морао сасвим нов  правад узети . . . овај je налазио дрезу^тивног  представннка y епископу РајачиЕу. Но нити je онај могао старн ред одржати,  неимајуЕп енержије довољно и снаге ; нпти  je овај био успособљен, да нову еру својом ини-  цпјативом и својом снагои створи, неимајући  довољне науке ни стварајуЕег дула. H pÈK O  епископа Хранислава пређе пов^ст-  ннца муком. О н умре као епископ бачкп, без  сл£дп : ни саме му п4сне нису га штамдон  преживиле. Епископ Рајачић буде на скоро веЕнном  сабора позван, да прими управу дрквену y своје  руке. С њиме Еемо ce састати, и  онда Еемо  можда коју и  о  њему проговорити. О д епнскопа Хранислава остала je y тра-  дицији нашој жива његова калаФа. КалаФа je  она кутија од длеха, y којој ce носе калуђер-  ске камилавке, a и  епископске круне. Епнскод Хранислав носно je своју калаФу  увЗж уза ce. Чинило ce да стојп на њој напп-  сано : omnia mea mecum porto (све своје носии  уза со). Говорило ce, да му je та калаФа била  оно, што je садашнлш банкпјерима вертхајио-  ва каса. Садржај те калаФе остао je тајна за ув£к. За живота није ником допустио, да y њу  завири ; кад je умро, није било y њој ништа  видити. Ko je био код аега кад je умирао? незнамо ;  како je садржаја кала$е неотало? и то незнамо ;  можда te будућноот донети „тајне Хранислав-  љеве калаФе“ . 5. Дворска комесија. 0. ТеоФан није био „еазидан" од врнмања  код ЗЕегове Екселенције. Бише je очекивао од  свога говора. Смислио бијаше све л£по и кра-  сно : како ће екселенцију задобити, показујуЕи  му ce највећим привржеником и  поштоватељем  његових великих заслуга ; како te  ствар пред-  ставити y свЗзтлости, да сва ова падне на њега  a противници да дођу y мрак и таму; како ће  заузети стар^шину својим идејама, које je о  за-  даКи калуђера и  манастира имао : но све то  паде y воду. Екселенција ce бијаше разљутио уобште на  поступање калуђера, па тако паде и  он с a n  na y један кошар. „Кажем ја, да неће добро бити“, говорио  je самом себи кад je из двора епископског изи-  шо. „Како ме јутрос епископу непустише, већ сам знао колико je куцнуло. Кад чов4к што  почне, па му хоАе да пође за руком, a оно ce  само од себе развија ; a кад ce што почне, па  прекнне, ув£к te  рогобатно да изпадне. To je  сигуран знак, да неиде само собон : a што ce  силон надвезује п  крпарн, то неизпадне никада  чисто ii ц-бло. Но што му драго : барем сам ce  оснгурао од насртаја братије y манастиру до  излазка комисије ; a кад једаред господин архи-  мандрит Арсеннје дође y манастнр, онда ако ме  казнс бићу зад^ло н крив. “ Сутра дан сћдне на кола и  оде y манастир. Администратор манастирски веА je имао  глас, да je о. T eo<& au био код адчпнистратора  мнтрополије, па јо пролислио за сваки случај,  како да ce влада. Нарочито je добио из двора  y Карловци поруку, да ће на сваки начин до-  ћи y комесијн н протађакон, са овнм je веА  био ii знао je, да му je пријатељ. 0. ТеоФан, кад ce од пута мало очисти и   уредн, оде к настојатељу, и  иреда му писмо  од администратора митрополнје, y ком му ce  јавља, да ће до који дан доћи y манастир двор-  ска коиеснја, a дотле да с4де свн на ашру, и   вам^стника ннкако да недирају. Настојатељ je намрштен чнтао бурунтнју.  Кад je прочита, поц^па je на сатао комађе и   тр^сне je о  земљу. „Ја сам господар y манастиру, и  нико дру-  ги“, повиче на то из пехних жила, и  погледа  на нам^стника закрвављеним очима. Док недо-  ђе суд од честњејше конзисторије, дотлЗ; ће  стојати, што сам ја наредио. Ви ћете оче Тео  Фане, одмах y вашу ћелију, па ћете бити y  аришту, као што сте и  блли; али вам сав^ту-  јем, да иепокушавате више б^гати, јер ћете  зло проћи. Отража ће добити строгу запов^ст,  да вас одма из пушке убије, како ce макнете,  да б£жите. Научићу ја вас држати свете об$те,  које сте положили. Кад ја запов^дим, ви мора-  те слушати, сл$по слушати, na било вам право  или небило. Сад одлазите . . . па тубите, што  вам рекох!“ 0. ТеоФан није ce надао оваковом дочеку.  Међу тим и  он je имао диста времена разми-  слити, како му ce ваља држати. Зато и сад  одмах одговори: ,,Ја сам шиљао више пута ђа-  ка к вама, да ме пустите преда ce, да вас као  млађи за опроштење молим, јер сам пронашо,  да јо то моја дужност. Ви ме нехт^досте при -  мити. Ја тому нисам крив. Сад стојнм пред  вама, и  хоћу ову прилику да употр£5им, да вам  то кажем, што сам вам онда казати хт^о. Ја  нисаи послушао вашу пр^суду: као калуђер  погр^шио сам. Моје je било послушати, па онда  правду тражити. Ја сам нехотице нож на вас днго ; нисам, бог мп je св£док, ни на крај na-  меги нмао, да га против вао и братије yaoTpž-  бим, алн сам вам њим загрозио. Ту сан norpž-  шио. Кад дође пршгака, да трЗЈба трпитн илн  нападатп, калуђер ваља оно да избере. При-  знајем дакле да can norpžamo и као калуђер п  као млађи и y једноп н y другоп случају. За-  то вао молии да ии опростите. Овии сан своју  савЗзст олакшао : а ви чиндте, како најбоље зна-  те. Ја i.y ићи y моју ћелију, и  сматра^у ce  ариштапцеп ; бЗзгати нећу, тог ce небојте. Да  сам мислио б4гати небпх вам овамо нн  долазио. Стражу пожете ставити. Моја р£ч ве-  заће ме више за иоје арпште, него пушка ва-  шег стражара. Стража може и заспатд, а no me ce дати и подкупити: а моја р1зч остаје на-  в^к будна, ннтн ce даје уклонати, док ие ви од  ае неодр^шите. “ To рекне, петанпше, н  при-  ступи руцн настојатељу, али му je овај недаде  ц4ливатн. 0. ТеоФан учини на то своје метаније,  као да je рукоцЗЈлованпје нзвршпо — -  н оде y  своју ћелију. Настојатељ није разуп^о духовно разполо-  жење свога противника. О н помисли, да je то  сл4дство, што су га y Н. Саду зло примнли,  и добије јошт више куражи. Стави једног шу-  мара на врата од ТеоФанове ћелије, алп га вн-  ше ничим нпје узнемиривао. Приобшти и другој братији, што му je о.  ТеоФан говорио, и ови су y пуној оигурности  очекивали конзисторијалне изасланике. Непрође н£колнко дана, a ови дођу. Дође  архимандрит Арсеније, као што je отац ТеоФан  желио, али дође и протођакон Никанор, као  што je друга страна очекивала. Комесија je дошла y вече. Господа члано-  ви вечерали су и  отишли спавати : о самој ства-  ри није ce рекло ни р£чи. Само je архимап-  дрит наредио да ce сутра y јутру сва братија  y манастиру нађу, и  да нико на страну неодлази. Сутра y јутру дође администратор мана-  -стира к протођакону, да га зове на зајутрак. Том приликом метне на стол н£што y хар-  тију замотано, и рекне ионизно : ,,Ово су дијурне ваше, високопречестњејши  господине !“ „Какве дијурне?‘ разрогачи ce на њега  дротсфакон. Господин протођакон био je млад ч'рв$к, од  виших људи, степенитог раста. Очима je стр4-  љао; a строј вилица показивао je особиту снагу  те партије лица. Глас je имао јак : и  обично je  вико, кад je говорио. Држање Tiua имало je  значај изазивања. Иојава на сваки начин необична, снажна,  импонујућа ; к том морамо додати, да je y том6 т$лу становао дух јако даровит, воља безобзир-  на. И онда може сваки схватитп, да je тај чо-  bžk , ако je и млад био, могао крхати и ломити. Глас, којнм je он изговорно оне рЈчи: „Ка-  кве дпјурне?“ поглед, којнм je адчинистратора  усрЗЉио, и држаае, које му je т$ло при том  заузело, поразило je сиромака дцјурнодавца. „Зар тн мислиш да сам ја просјак, па не-  могу дочекатн?“ загрми протођакон на ново, и  админпстратору осЗзку ce ноге. „Сахрани боже!“ почне он муцати. Протођакон му недаде изговорпти, него ce  на ново ос£че: „Или ваљда ашслиш, да ме подкуппш тим  тричавим дијурнама!* To рекне, па лупи руком по хартији, те  ова одлети на под, н стани ce ^од постељом. „ Одлази од мене ! “ дрекне за тим на на-  стојатеља; „ја Heiy ни да ко може помислити,  да je која странка мене приватно ннФормирала.  Одлазн: биће н^ста, гд£ ieno ce састати." Настојатељ ce стане обзнратн за вратима,  па онда обзирућн ce сад на врата сад на про-  тођакона, једва ce дочепа браве, те измакне на  ходник. „Јао!“ рекне настојатељ ходећн y своју  ћелију, сам себи. „Шта je то ?  Одкуд ce нада-  смо, да ће нас сунде гр^јати, одтуда нас лед бије?“ Друга братија покуње ce, као да их je ко  ладном водом прелио, кад чују, како им je  прошо’ настојатељ код господина протођакона. У девет сати позову наотојатеља к архи-  мандриту. Овај je с£дио на канапету, пред којим ce  стол налазио ; a са стране код стола c iдио je  протођакон, пред њим хартија, перо и  масти-  јоница. Изтрага ce дакле започне. Кад уђе настојатељ v собу и  види ове  припреме, прође га језа, и  срдце му стане  чудновато куцати. Архимандрит Арсеније почне мирним ду-  хом и тихим гласом говорити : „Оче адиинистраторе ! Дошле су против  вас н£ке тужбе честњејшој конзиоторији, које,  ако ce оправдају, неће служити ни вама ни  обитељи на чест, и моАиће имати велике по-  сл^дице. Јест. Честњејша конзисторија изаслала  je мене и господина протођакона Никанора, да  ствар изпитамо и ycnix нашег изслЗздованија  чествзејшој конзисторији поднесемо. Јест. Ево  нашег изасланија, које молим да ce y записник  уведе.* Овим преда протођакону изправу, о којој  бијаше говор. „А ви Еете сад на сва моја гштања одго- 6* воритн, али no душн, истину, како ce то све-  штенику пристои. “ „X oiy високопречестњејши господине ! “ од-  говорп настојатељ уситнпв гласом. „Дакле,“ наставп архимандрит, „чујте, да  вам кажем шта на вас доносе. Ви сте ових ме-  сојеђа y честној овој обитељп држали н£какав  бал са ашрјани, и  ту сте ce сви поизопијали, и   саблазн велнку учинили. —  Вп сте нанастир-  ску куварпцу хт Зјл и  да дате шпбати, па сте  je y иол дана кроз ваше калуђере n слуге по  праавору ж селу гонити п тражнти далп. —  Ви сте отца намЗзстника ове куће осудили на  ариште, па кад он није xtžo  y ариште ићи, ви  сте га y његовој ћелији заковалн, и стражу му  пред врата ставили. — Шта велите вп на  све ово?“ „Истина je, високодречестаејпш госдоддне  архимандрите,“ почне настојатељ бранећп ce,  „да сам ја ових месојеђа једао два трп мирја-  вина на вечери нмао, али су то људи доште-  ни, K ojir су често манастиру добру услугу учи-  нили; истина je, да can их тол дршгаком ча-  шом вина угостпо, али то су људи пмућни,  којц светом овом храму велике користп дају.  Али, да смо ce ми одили, да смо саблазни чд-  нили : то није истина внсокопречестаејшн госдо-  дпне ; то немојте ни домпслити. Како бих ја, који желим да данас сутра степеном игуман-  ства будем одликован, тако што учинио ?  Ни  за живу главу. To je клевета, пуста клевета.  Призовите све људе, који су ту били — ево  им имена“ — ту преда настојатељ h ž k h  саи-  сак имена комесији — „изпитајге манастирске  ђаке и слуге — ево им имена овд1з — па Аете  ce ув£рити, да смо ми само тихо и  то не y  трапезарији него y једној собиди на страни ма-  ло вечерали и  чашу дв^ вина попили, па су ce  онда око девет сати сви људи својим кућама  разишли. Оволико могу на свештеничку сав^ст  као истину признати... a друго je све клевета. “  „Што ce пак тиче куварице, истина je, да  сам je дао тражити по прњавору, али не да je  дадем шибати, него да je предам суду, јер су  ми били јавили, да je н£ке сребрне кашике и  ножеве манастирске собом била понела. Ја не-  см4м допустити, да ce манастирско добро раз-  носи ; па сам зато тражио, да га тим путем  сачувам. Истина, да су ce посл£ ти ножеви к  кашике нашле, али су ce д£ца уплашила, да их  нестане, па су ми брже боље рекли да их не-  ма. Али, да су je натраг довели, неби јој ни-  шта било, пошто би ce показало, да су ства-  ри ту. “ ,,А шта имате казати на тужбу о . ТеоФа-  на?“ запита на ово архимандрит. ,3a отца ТеоФана истина je еве, што сте  казали. Али то je он заслужзо. О н ce противио  пр^судп, што му je збор братије донео, a по-  сл$ je ножем на мене ударио, и да нисам  утеко, ко зна шта би било. To ie  сва братнја  посв4дочнти. И зато сам метнуо стражу пред  његова врата, да ноћу на мене неударп, и  да  ме незакоље!" „Јестз л1  све прнбележилп, господине про-  тођаконе?* запнта на ово архимандрит. Протађакон одговори : „Јесаи." „Е сад би долазио ред на св^доке. Ми ће-  мо дакле позвати све људе, које сте вн овд^  побележили. Само јесте л’ ви сигурни, да Ее  они све потврдити, што сте ви рекли ......... * Настојатељ недочека да архимандрит до-  врши, него жнво повиче : ,0  тога ce небоим;  они ће све потврдити, ја сам веЕ са свима  наредио." ,Букване!“ зачује ce са стране протођа-  кона кроз зубе и  потмуло, али разговетно. Настојатељ небијаше разум^о, него мисле-  ћи, да га протођакон што пнта, окрене ce ње-  му и  рекне : „Запов$дајте пречестњејши го-  сподине ?* „Незапов^дан ништа*, одговори протођакон,  ,,него сам мислио од куда долази pža ,букван*,  па м и паде на паиет, да ce деривира од ,букве* a буква ииа y звателном „букво!“ Имате л’ ви  y манастиру коју букву?“ „0 имамо их доста“, одговори настојатељ;  „овдф су скоро све саме букве, мало храсто-  вине и  имамо!“ Протођакон ce неузмогне уздржати, да му  на то неодговори са чујним „бе!“ Настојатељ ce забезекне, шта je то, кад  овај звук чује, који несадржаваше ни на који  начин што за аега похвално ; a архимандрит  окрене лице на страну и  насм^ши ce мало. Затим продужи архимандрит свој говор.  „Ја сам вас питао, да ли сте сигурни, да ће  именовани св^доци потврдити то што кажете,  зато, да иначе људе нетрудимо, јбст, јер je  сад B pŽ M e радње.‘‘ „Потврдиће, све ће потврдити“, прим^ти  настојатељ и  по други пут, незнајући смисао  предишавшег интермеца, пак да покаже да je  то свето писио, што говори, дода : „И доћиће сви, те јошт како радо ; они су данас сви код  куће, и чекају само, да ce позову. Доћиће,  како неби дошли. Ја сам на то мислио, па сам  с људма све утврдио.* Протођакон опет н^што проговори кроз зу-  бе ; али то нечује нити архимандрит нити на-  стојатељ. Hero je морало бити што издашно, јер  ce при том јако намршти. Архимандрит y својој благости проговори :  „Е видите оче адиинистраторе. Пз вапшх рЗ;чи  мого бих ја посумњати, да сте вп људе нау-  чили шта да говоре, јест. A кад би људи ова-  мо дошлн, моралн би ce запитати, да их није  ко научио, шта Ае да говоре, јест, и морали  би ce опоменути, да Ае ce можда на своје pi-  чи морати закл$ти, јест. Па би могла велика не-  спретност изнћи. Hero ћемо одложити преслу-  шавање људи на сутра, a дотл£ Аемо видпти,  xoi.e ли бити потр^бно, да ce преслушавају. —  Сад iiii пошљите отца МитроФана и Ам ф и л о х и -  ја, a ви ce нађите ту пред врати.“ Настојатељ оде. Архимандрит погледа на протођакона, па  ce насм^ши н  проговори му : „А од  кад ce ви  бавите са науком о  шумским дрвима?£ £ Протођакон мало једовит, одговори : „Кад  човЗзк види буквана, одмах му мора п нехотице  иасти на памет ,буква“. Али can већ. npfcco  ботанике прешо, и  y зоологпју ушо, јер оно,  што m u ce чиннло да je буква, ннје дрво, него  животиња, које je име y тптулатури људској  jus civitatis дсбилоН На ове р£чи уђу МитроФан и АмФилохије«  Држаше ce продрзљиво, али y лчду бијаху  бл4ди као крпа. Архимандрит их опомене, да му кажу и-  стину, што их буде питао. „ХсЉемо ! “ одговоре обојица y један мах  дрзко. „Ђи знате, чим вас куварица манастирска  6$ди?  “ „Знамо“, рскне АмФилохије. „Одкуд би знали?“ прим^ти МитроФан y  исто врЗзме. На то упру очи један y другога, питајући  ce, шта урадише и  један другога корећи. „Ви знате, оче АмФилохије, a ви незнате,  оче МитроФане“ , проговори архимандрит сасвим  мирно. Протођакон ce окрене мало на -страну, и  нромумла : „Овд^ су све саме букве, нема ни  једног храста!“ Архимандрит продужи : „Ко незна, оном  морамо казати. Дакле чујте оче МитроФане“ .  На то узме тужбу и  прочита им je. ,,Н1та велите на то ?“ „Није истина !“ викне МитроФан. ,,Све сама лаж!“ придода А м ф и л о х и јо ;  већ  ce видило, да су ce мало изв^штили. Сад ниоу  y једаред говорили, него je један чекао, да чује,  шта ће други најпрг ] з  рећи. „Гд^ су јој св^доци?“ при и И зти  Ам ф и л о -  хије, мало об^стно. „Неможе она то доказати !“ придода М и-  троФан сигурно. „Она вели да Ае ce заклети, да je било  тако“, рекне архимандрит. „И мп ћемо ce заклети, да није било та-  ко!“ рекне МитроФан. „И то сто пута ћемо ce заклети,“ дода  АмФилохије. „То неиде. Ви ce неможете припустити на  заклетву* поучавао их je архимандрпт. Д  како ce може њој допустити да ce за-  куне?“ стане мудровати МнтроФан. „Та ми смо  свештеници, a она je тек само једна куварица,  ваљда je наша пр£ча него њена. “ „Видим ја већ, куд ce овде пде!“ дода  АмФнлохнје. „Њој ce држи страна. М п csio ca no прости калуђерп, a прост калуђер није нн-  ко и  ништа !“ „Добро, добро !  “ npH M Ž T ii на ово архиман-  дрит мпрно као и  npž тога. „Све Ае то доћи  y зааисник, na ће честњејша конзнсторнја до-  нети р4шенпје. Јест. A хоћете л’ ce заклети  на оно, што сте на о. ТеоФана казали ? „Ја хоћу“, одговори брзо АмФилохије. „А шта csio казали?* запита МнтроФан,  којн бијаше заборавио, шта су против ТеоФана  били y тужби навели. „То сте сами писали, те ваљда нетр^ ба да вам Hajnpž кажем!“ рекне на ово архимандрит,  намргодивши ce мало. „A ако хоћете, да по-  ступам с’ вама са свии по закону, a оно ви, оче  МитроФане останите овд$, a ви оче АмФилохије  идите напоље, ла ћу вас звати, кад будем го-  тов са вашим другом.“ Она двоица стану ce згледати. ,Ш та смо  оно писали“, запита МитроФан тихо свога друга. ,,Није слободно договарати се“ прим^ти ар-  химандрит и пресЗЈче им потајни разговор. „Чи-  ните као што сам реко ; и док сте заједно, опо-  мижем вас, да истину говорите, јер ћете ce на  рбчи заклети, a тешко оном, ko  ce криво за-  куне, јест. Излазите оте АмФилохије !“ Зној пробије и  МитроФана и АмФилохија,  кад чуше о кривој заклетви. МитроФан помисли, боље je да неговорим  ништа, него да ce y лажи ухватим. Зато рекне  брже боље, док му je ту друг, да и  он то чује :  „Ја незнам ништа од свега тога ; па неАу  ни да св£дочим.“ „Незнам ни ја ништа“, похита отац Ам ф и -  лохије, ,Hety ни ја да св4дочим.“ Архимандрит их погледи прекорљиво, и   рекне им: „лдите обоица на поље.* О ви ce стану клањати до земље, па гле-  дећи из потаје, то на себе узајамно, то на ар- химандрита и на протођакона, извуку ce на  ходник. „Хоћу л’ и  то y записник увести?“ запи-  та протођакон архимандрита, см$јући ce гро  хотом. „Шта то?4  запита га архимандрит. „Да je настојатељ за свЗздоке довео пред  комисију две „кукавице.* Архимандрит мало развуче устне, п  про-  говори: „То можемо усткено казати, a гриота  би било труда то написатл. Јест.“ Архимандрит зазвонн н уђе настојатељ.  „Зовннте отца нам^стника, па дођите п ви  с н>им.“ Овд$ Ае наши читатељи запитати : „Да збиља! A шта je са о. ТеоФаном ? Јели он јошт  y аришту i i под стражом ?  “ Није ! Кад ce адшшистратор манастира у-  Bipno, да je о. ТеоФан сасвпм миран и скро-  ман, и  да доиста онако мисли како je говорно,  онда га оирости страже, и само наложи, да из-  ван ограде манастирске никуда неизлази. 0. ТеоФан захвали ce админнстратору на  овој олакшиди, и држао ce наредбе тврдо. О н je чуо, да je као јуче дворока комеснја  дошла, и  надао ce, да ie  га тај дан преслушатп. Али je држао, да ће на њега тек посл£  подне ред доћи, док ce H a jn p ž  адмннистратор, братија, и њихови св^доди преслушају, a разу-  m ž o je био, да ce настојатељ за добре свФдоке  већ постарао. Тргне ce дакле мало, кад јошт далеко rrpž  подне ступи y ћелију му сам настојатељ, па  га позове, да дође пред комесију. Одмах помисли y себи : ови ме тако брзо  позивљу и сам администратор долази по мене . . .  мора да им нестоје акције најбоље. Али ce одмах прибере, на све приправан  оде са настојатељем, који га пред комесију  изведе. Ту су стојала обојица. Архимандрит прими их благо. Протођакон баци један од својих поражу-  јућих погледа на нам^стника. Архимандрит поћути, па онда почне го-  ворити : „Оче администраторе! Отац нам^стник гу-  жио ce на вас H >. Високопреосвјашченству го-  сподину администратору митрополије, да сте га  неум^стно судили, и  без разлога осудили, те да  сте га послЗз самовластно и насилно y жеговој  ^елији заковали и  под наоружану стражу ста-  вили ; кажите сад, стоји ли то, и  чим миолите,  да можете то оправдати!“ Администратор ce накашље, и  поуздано  одговори: „Истина je, високопречестњејши го- сподине, али je заслужио, и ја сам му по пра-  ву судио.“ „Шта je дакле урадио?“ На ово пнтање стане ce настојатељ за од-  говором обзирати. Што му je прије било са  свин чисто, то му сад нехт^де нп на уста. И  зато муцајући стане одговарати : „Он je ... он  je ... он је“, овд£ мало застане и  заћути. „Но, шта je управо урадио?“ зашгга архн-  мандрит упућујућн га на што управо нма да  одговори. Настојатељ немогаше очевидно да нађе од-  говора, барем y тој Форми не. Бећ ce почне и  зноити од ревности, којом je одговор тражио ;  али му очевидно труд недолазаше до ycnžxa.  Остави ce дакле те Форме, и почне другом.  „Он није... он ннје“ . .. аја, и тпи путем не-  иђаше. Зној га свега облије, и он стане мара-  мом брисати лнце н трти чело. „Немојте ce са Формом слога мучити“ , при-  м4ти му архнмандрит мирно н пријатељски.  ,,Кажите просто, шта je учннно. .. илн ако ка-  кву заповЗ>ст није нзпунио, кажпте, жта није  учинно.“ Но то je био враг, што о. ТеоФан нити  бијаше што учинио, што небијаше просто учи-  нити, нитн што неучинио, што му ваљадијаше  чинити. H доиста био je наотојатељ y правој не-  прилици. НајпослЗз нагне једним путем, нислећи,  куд пукло да пукло. „Он je оставио отворена врата од своје  ћелије, те je она неваљалица поб^гла из мана-  отира, и  морали смо je посл£ са онолико хуке  буке по прњавору и  селу тражити !“ Ова хука и  бука и  била je прави узрок, за  што je настојатељ п осл Зз о. ТеоФана окривио. Архимандрит запита на ово : ,,А Јесте л’  ви н>ему каззли, да je из своје ћелије непусти?“ Ko ce c-žKa, како je било, тај ће увидити,  да je ово питање настојатеља морало нЗш им  учинити. О н je Кутао, као да га водом залише. Архимандрит je чекао подуже на одговор,  па кад je настојатељ све једнако ћутао, позове  о. ТеоФана. да он одговори. 0. ТеоФан одговори смЗзрним гласом : „Није.  Шта више, мени je г. администратор био запо-  в$дио, да je из моје Келије пустим, да je не-  мора силом настоље извлачити. Мени ce учинило  недостојним, да je ја силом из Келије извучем,  па зато сам оставио врата отворена, кад смо на  ручак отишли. Настојатељ je ћутао. У тај час му бијаше пукло међу очима, и   он увиди, да je суд његов био самовоља, пресуда самовластност, a затвор право насиље, и он на  сва питања недаваше друга одгов >ра. него : „Ја сад управ ни сам незнам, шта смо онда  мислили. ii зашто омо тако радади : али онда.  нам ce чинило да je сасвим y реду. “ „ Прибележите, господпне протођаконе, те  pžqn отца администратора,* рекне напосл£дку  архипандрит, и  окрене ce намЗхтннку. „0. намбстниче! Вас тужи отац адшшистра-  тор манастира, да сте изтргли нож, и  да сге  ударшш 6ž c h o  на н»ега, те бп можда бнло сва-  шта, да ce нпје б^гством уклонио. Кажнте je  ли тако ?“ 0. Тео-ван одговори мпрно н  смирено : „Није  тако, високопречестњејши господнне ! Онако je  како сам y тужби казао. Ја признајен, да ни-  сам имао пута протпвитн ce нзвађаљу пресуде  братског збора : пресуда je бнла донесена одса-  мих тужитеља, дакле неумЈзстна, то je нстина;.  нпје пмала темеља, дакле je била неправедна, и   то je истина ; али ја can био калуђер, млађи .  . »   ја сам морао допустити да буде, што старији  налаже, па после сам мого својим путем сатис-  Факцију тражити, ако мн je била воља. Ту can  carpÈniHO против старЗзшннства. Ја can ce тога  ради покајао, и  молно can отца адмшшстратора t  да ми опростн. II нож can потрго, и можда  can y оној Фурији и  реко коју непаметну : али нити can имао на крај памети, кога ножем уда-  рити, нпт can на кога замахнуо. Но већ и само  потрзање ножа није y реду, a особито, кад мла-  5 ђ и  стоји пред старијим. Признајеи да сам и  тии  погр4шио, и претрпићу сваку казан стрп^љи-  во, ТрЗзбало би да калуђер никад неизгуби из  очију, да je пре свега и  над свиме калуђер. . .  ја то с богом и  чшшм, и  трудим ce да том поло-  жају одговорим. . . али јошт крв y мени врије,  још ми разум није са свим ојачао . . . па ето  погрЗзших. Но гледаћу, да никад више несмет-  нем с ума, да je за калуђера најсјајнија одора  чистота живота, да му je највеће богатство си-  ротиња, — -  да ce вајвеЕма узвишује кад најбо-  ље слуша. Ево и пред вама молим Стар^шину  да ми опрости : a честњејша конзисторија што  нађе за право одредити, ја ћу je синовно по-  слушати.“ Држање о. ТеоФана, и  израз лица му при  овом одговору показивали су, да му долази из  дубљине срца и  душе, и да му je то право чи-  сто ув^рење. Архимандрит га je слушао с ауним задо-  вољством. Протођакон je код најидеалистичнијих мЗзста  најпре устне на лаки оси^х развуко, па онда  овима на једној страни онај познати кут направио. 7 Наотојатељ очевидно није ни схватио прави  садржај р^чи овога протпвника. Зато кад га архимандрит запита, шта пма  примАтити на правдање о. ТеоФана, слеже раменп,  и  немирнии гласом пронуца : „Казаће св§доци,  отац МитроФан и отац АмФилохије, како je било.  Њпма ce може највише вАровати ,0 . МитроФан п о. АмФИлохије неће о  том  ништа да знаду, ни да св^доае,® прпмЈти ла  ово архпмандрит настојатељу. „Неће!“ рекне овај, тргнувшп ce. „Како  то? Ta они су мени тврдо казали, да хоће!“  „Ми cjio љих час upe позвали, да кажу, je  ли истида, што сте ви на оца ТеиФана донелн,  a они одрекоше св^дочбу начином кои пуну сум-  њу рађа да није онако било. Оче аминистра-  торе... добро ce проашслите, шта Аете да радц-  те. Ако ви остајете при вашен наводу y тужби,  мн ћемо морати ствар криминалном суду  предати . ви ћете ce морати заклетп... пак  ако св^доцп потврде вам рЗЈчи, онда ће отац  ТеоФан страдатп, ако св^доци вас оставе, онда  ћете ви доћи y неприлику ради крпве закле-  тве. Сад je час да кажете, при чему остајете.  Изволите ce изв^стно пзразити." На н а с т о ја т е љ у  видпло ce да га н ^ш то  гуши. Онај Фатални зној удари му оиет на образ,  вндило ce јасн о , y чему je ствар . Погледао je и на протођакона ; овај je ва-  мрштено гледао артију пред собом. Архииандрит je очекивао мирно одговор;  на лицу његовом није било прим^тити ни сВнке  жеље какове, да јој одговор чујс повољан. Као  лик од мермера сЗзди о je, остављајуЕи изтраже-  нику да сам судбу своју р£шн. 0. ТеоФан чуо je, што га очекива ако од-  говор настојатељев изпадне противан њему. Али  je он био спремљен за све послАдице и истине  и лажи, па je чекао мирно да чује, шта Ае  онај да рекне. Настојатељ најпослВ премучи муку, и про-  говори : „Е кад je о. ТеоФан признао сам. да je  погрАшио, нећу ни ја даље ствар тАрати. Нека  буде како он казује. “ 0. ТеоФан окрене ce настојатељу говорећи:  „Господине администраторе, немојте тако. Ја  нисам оно говорио, да вас шш кога другогапо-  будим, да ме зажалите. Ја сам оно казао, што  држим да морам ио дужности онако мислити и   говорити. A ви кажите слободно, што год про-  тив мене знате. .T a  ce вебојим ничега. Ако ваља  да истина гтоб$ду одржи, ја сам сигуран, да ћу  изићи свВтао из те тужбе. A ако може човВк  и  невин да пострада... нека буде и то. Неви-  но je страдао и  сам учктељ и  спаситељ, и  ми  нисмо бољи од њега. Ја сам увВрен, да je не- 7* впно страдање узвашење. Ја can вас полво да  ми опростите, што сам вам згр^шио; ја пра-  штам ваиа све, ради чега бих погао на вас за-  жалитн. A што ce cane стварн тиче, ту вас  молии, да ништа непрећутите, што можете пред  неумитним судијом заступати ! И ово су моје  посл$дн>е р£чи. Ја внше неговорим нпшта. Нека  говоре тужитељи, св^доци и  закон.. .  ја can  казао све што can казати имао.“ Ове р$чи побуде y протођакону већу по-  зорност ; он je као и нехотицо главу к говор-  нику окренуо, п озбнљно га слушао. A кад овај  свршп, онда опет као нехотице падне му по-  глед на настојатеља, али ce брзо од њега од-  врати н помркне, знаиење, да ny та појава не-  бијаше угодна. Архимандрит погледа на настојатеља пи-  тајућни погледом. Овај je био прост bobžk ,  али чистога ра-  зума, и  узвишеност инсли о. ТеоФана ипак га  noTpice. Он ce нађе са свип пораженип на  пољу, на које бијаше ступио. A узвишене мисли  имају то y себи, да и y друтим сродне мпслц  пробуђују. Под тнм утнскоп рекне настојатељ  hÎk h m  начинои узвишено : ,Е  па кад он мени прашта, праштаи и  ја аеп у... н нека буде  тии наша ствар свршена. “ „Е за данас je доста,“ рекне на ово архи-  мандрит, и закључи изпитну с^дницу. Калуђери изиђу напоље, a архимандрит  и прото^акон устану од стола. Архимандрит оде мало к прозору, погледи  кроз sera на поље, па ce онда окрене к про-  тођакону и проговори му: „Баш ce мислим, да  ли да позовемо за сутра администраторове св^-  доке, да их преслушамо ? “ „Нашто св^доци,* рекне протођакон осор-  но. „Зар ћемо тако далеко ићи, да настојатељ  манастира мора за сваки корак свЈдоке тражи-  ти. Настојатељ je господар y овојој кући, За  sera je и онако сав други c b è t  затворен : зар  ћемо му и  саму кућу да затворимо, y којој мора  bžk свој да проведе? И настојатељ je чов^к, и   мора му ce допустити, да буде чов$к, и дати  m žcto , на ком може бити чов£к. Или ваљда да  само од sera иштемо да несм Зз бити bo b ’ž k ? To  би било протуприродно, дакле и  немогућно и   недозвољено. Да од мене зависи, ја бих томе о.  ТеоФану показао, што je настојатељ a што je  подчињени калуђер! Настојатељ je господар a  калуђери су само његове руке. Што он запо-  в^ди, то они морају извршити, па ћуткац ! “  „Добро, добро,“ одговори на ово архиман-  дрит. „Настојатељ je чов^к као и  други људи; могућно, да буде човЈж : али он несм$ никада  заборавити, да има ствари, које су том мана-  отпрском човЗзку забрањене, које чпном. што  га je сам по својој вољи на себе узео, које тнм,  што je манастир народно добро, a не љегово  приватно. О н дакле мора с једне стране оваку  саблазан избЗЈгавати, па и y саиој својој ћелији,  a о  друге несм£ манастнрско добро разсидати,  јер није љегово. “ Лротођакон ce мало разжести овим примЗЈт-  бама архимандритовим, и  проговорн жешће :  „Његова je ћелија љегова курнја. Ko ce ту на-  лази,* то ce нетиче никога. Je ли ту младо, старо,  мушко, женско . . . шта ce то кога тнче ; да ли  он ту пшде илн чита, пЈзва или плаче, пуши или  пије... то ce ннкога нетиче... Иначе бп ce звало  осудити човЗжа да никад и  нигдЈ; Heciiž бити чо-  в4к, осудити га, да одложн нарав чов4чију, a  то je не само искати, што je немогућно, него  уираво убити га !... A што ce тиче имања ма-  настирског, то ннје народно, него калуђерско,  и  управо настојатељево. Земље и зграде то су  основатељеве ; a ужнвање спада на калуђере или  на онога, кога дотична вдаст поставн, да води  бригу и о  инању и  о  калуђерима. To je сасвил  погр^шна мисао, да оу та добра, добра народна ;  ако калуђери то прнзнаду, онда te  кад тад доћи  мајстори, који ће из тога чудновате конзеквен- ције изводитн. Зато нетр£ба никад другом коме  додустити да ce y те послове yiihina. Y m ïic t o   тога, вичемо ш и  сами : ово су народне куће . .  .  ово су народва добра . . . калуђерн су ce одре-  кли свакога имања... сваког мирског уживања...  и  шта ти ja знам. A то све није ништа друго,  него претфрано смиреније, a ако хоћете и мало  мајсторије, да ce ко бајаги тим народ побуди,  да што више манастирима прилаже. Али he то  неум£стно смиреније завити калуђере y пртену  Bpihy... a варод више потроши својии чашћењем  по манастири него што привр^ди својим прило-  жним крајдарама. Оне празне ФО рмуле узеће на-  род најпослА заистину, те he обиста потражити,  да он манастирска добра y своју управу узме,  na he онда калуђери изгледати и  комад хл£ба  т његове руке.* „Мени ce чини“, прим^ти на то архиман-  дрит. „да ви далеко идете. Има ствари, y ко-  јима други чов^к може бити чов^ком, али ка-  луђер ce об^том обвезао, да те човЗзчанско сла-  бости изб^гава. Као поштен човЗзк мора дакле  или об£т свој држати, или из калуђерства из-  ступити. Пак онда неиште ни св£т, да калу-  ђер буде анђео, али то може искати, да si non  caste, adminus caute — да очи св^тске невиде.  Ако ми ту вашу теорију уважимо, онда he  настојатељ моћи не само имати пријатељиде, него je y cB oai манастиру, својој куријн држа-  тп, млађиа зааовФдити, да je као госпођу сма-  трају, да je игуманицом и  т. д. титулирају, н   да њена д4да по манастиру трче, п њега јавно  отцем зову! A то неси4 бити, јер je калуђер-  C K O Ji суставу противно, Има овуда свашта, али  што није y реду, шкодило je ув4к оакма нај-  вшпе, који су протнв реда што чинили. A нај-  мање см4 то виша власт игноровати, плп по-  влађпвати. Она може много штошта незнатв,  што други св4т незна, зли како друти cbžb   што дозна, она мора то већ и  уклонити. На  дримЗзр : ко ie  одобрити, да ce настојагељ о-  пија? Неваља то ви кад чини тајно y својој  Колији прекривен од свакога ока. Али ако он  то чини пред другим cbètom ,  па ма то билп и  саии његови приснн пријатељи, е онда ce то  несмФ трпити. Онда te  таковн настојатељ н на  страни, y друштву, то исто учпнити, па Кемо  га онда видити, како клииа на коли, како губи  шедшре, како пада на улици и  т. д. и  т. д.  Ту мора строг надзор битп, иначе одосмо y глиб,  кеји дна нема. Јест. A што ce тиче чашкења  п.ј нанастири, ту су калуђери крнви. Ko ce ту  части? Народ? Зац4ло не; него пријатељп на-  стојатељеви ; господа солгабирови, јурасори, ас-  сесори, Фишкали и  шта ти ја знаи. Алн ти сви  долазе звани. A дриходнпца, којн дођу да да- настир виде, спавају више пута на коли него  y Еелији, и  једу из торбе, што оу понели. Јест.  Ја немам ништа против тога, да ce познати и   пријатељ и  онај, с којим мавастир y одношају  стоји, прими, и дочека : без тога неможе бити,  a и  неваља да буде. Али неможе ce одобрити,  кад ce сазове друштво од 20 — 40 лица, и му-  шких и  женских, па онда удри y весеље, y  многаја љета, y всја тјашкаја. Ту ce онда  изл£гу и  други разговори, и  друге nžcMe, па  ce онда окрене и  на валцоваље и на галопаду  и  шта ти ја знам. Е, ако тако пођемо, онда  Еемо Формалне балове y манастирима доживитн,  те te  бити ту и  банде. Јест. Е, манастири пи-  ти су за то ту ни на то, и  цо том ce мора т4-  рати y ред, ко из тога изиђе. A што велите  за м^шање других особа y манастирске ствари,  тога je било од ув£к : ув^к je власт y Фунда-  дије завнривала, и о  њима разпитивала и на-  редбе доносила. A y те власти спада и  наш  нар. сабор. Ви в^лите, да ће народ најпосл^  манастирска добра као своја поискати, и управу  y своје руке узети . . . то неће бити, јер je  већ било. Јест.“ lia то приступи к свом ковчету, који бија-  ше са собом донео, и извади из њега н1же хар-  тије. G њима приступи протођакону, нађе је-  дно m žcto  и покаже му га. „Видите шта ce на сабору од год. 1790  закључује и  цару подноси : „„Народ ce за из-  државање калуђера побринуо, да бн ce y миру  и  тишинц са изображењем свога духа бавилд,  и  прим$р нравствености билп. Корист цркве и   дужност народа изискују, да ce монаси, који су  < > д  свога опред^љења сасвнм одступили, и само  ce са економијом и  другид њнховом чину не-  прпличнпм д^лом баве, к њиховој правој дЕли  опет доврате, да ce н >и м а прнвадлежећа добра  јавном народном управљању вруче, н  њихов  ужитак доддуно обезб^дп, a сувпшак да ce y  обштн ф о н д  ради заведевија школског изобра-  жења, које je за нанастирски живот сасвим .  нуждно, узме. “ “ „Усл^д овога назора искао je сабор да  владике и манастири самн одреде ону своту,  којом ће годпшње на учевна заведенија, семп-  нарију, и  апелаторијалну конзпсторнју прити-  дати, u сви су ce за себе и своје прејемнпке пред  д£лом народном скупштнном торжествено обве-  зали одређене од љих своте све дотл^ дрино-  сити, док им  приход бар онакав остане, какав  je онда био.“ Протођакон узме хартије и  стане нх сад  преглсдати. Архимандрит узме други лист и  ггроговорн : „Ово су ти годишњи приходи, који су онда за-  в4штани : Архиеиископ je зав^штао годишње 6000 ф. Епископ темишварски . 1000 ф. „ вршачки . . 1000 ф. „ бачки . . . . 500 ф. „ арадски . 500 ф. „  пакрачки . 150 ф. „ будимски * 200 ф. „  карлштадски . 1C0 ф. Свега 9530 ф. „А  еви  вам манастири на колико су ce об- везали годшдње давати : Кушедол ..................... . . 900 ф. Г р г е т е г ........................... . 975 п Х о п о в о ........................... 990 Јазак ................................ •  •  о 675 Б е ш е н о в о ..................... . 675 Шишатовац ..................... 900 п К у веж д и н ..................... 990 » Б е з д и н ........................... 990 Ремета ........................... 360 Врдник ........................... 480 Привина глава . . . . 420 п Беочин ........................... 480 Раковац ........................... 420 » Пренос 9225 ф. Пренос . 9255 ф. Св. ђурађ . . Mecnt . . . ...........................  360 „ Ходош ................................ 420 , Ковиљ . ................................ 420 , Ораовпца . ................................216 „ Фенек . ................................ 100 , Бођани . . . . . . .  1 0 0  „ Златица . ................................  24 , Пакра . ........................... 100 „ Лепавина •  ...........................  2 5 , Гомирје . ................................  50 „ Вијловица ................................ 100 , Грабовац ........................... 100 , Свега . 11.630 ф. „А, шта велнте на ово? Hero да вам ка-  жем јошт н то, да je ову обвезу и дар потвр-  дио о  тим, да арадоки епископ неплаћа годк-  шае 500 ф. него само 200 ф. и да плаћања  ова почињу одмах. О во је ствар од великог за-  нашаја, je лн?“ „Па сад пуотнте, да ce no манастири раз-  кошнн живот водц, да ce св£т о д калуђера од-  бија, да харчење манастирског добра y очн па-  да . . . Неће бнти чудо да ce појаве гласовн,  да ce калуђери ваља к првој својој ц^лн да по- врате, и  љина добра јавном народном управља-  њу предаду. Јест.и „Мени би врло мило било, да ce св^доцима  покаже, да она пијанка y овом манастиру није  истина, и зато ћу сутра именоване од настоја-  теља св^доке преслушати. “ На то дође настојатељ и позове господу y  трапезарију на о бЗ зд . „СмЗзм ли молити, да ми дате ове папире,  да их мало прегледим,1 , запита протођакон ар-  химандрита. „С драге воље,“ одговори овај, ,,док смо  овд^ нека буду код вас. Али послЗ; ty  их опет  молити, јер их je р^дко наћи. Ваљда их дакле  сам ја имадем.“ С тим пођу на ручак. Посл^ ручка с$дне протођакон да напише  записник преполдневне сбднице, a архимандрит  зовне к себи манастирског ђака ЈосиФа, и  запов^-  ди му, да му н£ке сведоке за сутра y јутру  y 9 сати y манастир нареди. Сутра дан y уречено вр£ме, сбдне комесија  за посао, и први св^док буде y собу позван. На питање како ce зове, одговори св$док :  *.Ја ce зовем Крста Муцало.“ „Али ваљда имаш и  друго какво презиие?“  запита га архимандрит. „Кажи нам и  то.“ „Управо наша вамилија зове ce Крстоно- шиЕ, али нас људа зову Мудало, па рјјдко ко  и зна за и н и  друго пме.“ „Е, Крстоношићу, би л’ ти знао, зашто сп  овамо позван?“ дроговори на то архдландрит. „Како небих знао ; нисаи ја тако прост, да  незнам шта радим. Нама je госдодин (адшшл-  стратор манаотирски) казао, да Еете нас дозватн,  па да Еете нао дитати, какав je оно бпо бал y  манастиру овпх месојеђа ?“ ,,Добро дакле,“ наставд архпмандрит, „а  ви Еете нам о  тон балу дрддовЈдпти, што знате.“ „ХоЕемо, вдсокодречестњејдга госдодине ;  зашто неби.“ „Али мн uajnpi кажате, да вас није ко  научдо, како да говорите?“ заддта архдмандрит. „Ндје; ко ће нао научити. Госдодин нам  je само реко, да смо мало били веоелн. Па тако  je и бдло. “ „Па до које оте доба бдли заједно ? Кад сте  ce разишли?“ „Е ко Ее то знатд, ми немамо сатова. Ta  било je, да реквем . . . није бнло једнако. .  .  једнд су отишли око доноЕн кући, a другп су  боме д дреноЕшш y манастиру . . Знате како je  ко мого. Kora су ноге послужиле, тај je отишо;  a кога ноге изневЗзрише, тај je одсдавао т мана-  стиру. Људи сио, свакојаке нарави, да недод-  носимо једнако чашу вдна. Једаа додије чашу I l l î b ï , na je готов ; a други може боме добри да  повуче, па му ce и непознаје.“ „А je л’ било и такових, који немогу мно-  го да поднесу?“ „Било их je боме и  под асталом," одговори  св^док мало смЗзшеБи ce. „A има и  лакомих људи,  na кад добију мукте да ce напкју, a они нез-  наду, шта je доста. A господин није ципија; и  кад части, части поштено; он негледи y  чашу  никоме, нити броји стакла y којима ce вино до-  носн. A ја !  он није тај чов^к. A друго, частимо  ћ ми њега код напшх кућа, па неби било ни  л£по да нам неврати зајам !“ „А долазшш он к вама на вино !“ „Долази, да како. Није вам то 'поносит го-  сподин • то je добра душа скроз и  скроз. Дође  он к нама и y кућу, и  y  подрум, па и y  ра-  киџијниду... катсо ce кад деси. Недиже тај нос  y зв^зде - ,  њему je паор чов^к као и  други го-  сподар . . он с нама и  једе и пије, па ce гд$-  који пут догоди боме, да ce мало и  развесели:  али онда ми н>ему недамо на поље, да га c b ï t   види, него га cmècthmo  y  кревет, na се изпава,  л£по изтрезни, па онда одлази св$тао од нас.  Нити он прави разлику између куће и  куће.  Како данас код мене, тако други дан код мог  сус£да, a посл£ опет редом код других, па га  сви цримамо једнако. Е па онда мора и  он нас који пут послужити. И t o je Taj бал, што су  га описали као да je can антнкрист ту био.*  „Али кажу, да je и  господин аднинистра-  тор био веселији него што би га ишло !“ „Е, веселији ! (Ддио као и ми други, јео,  пио као и мн другп : само ce y том од нас раз-  ликовао, што смо ни којп нод астал, a који на  ходнику на нос, a жега су ђаци y аеговој сто-  лицн однели y Еелнју.“ „А зашто су га однели ? Зашто није can  отишо?“ „Е, господнн je, па му може бнтн : и  ја  да имам кога да ме носи, небих никад ишо сам,  кад ми мало вино удари y ноге : али шта ћу,  нитн нмам кога да ne носи, ни згоде, на којој  да ме носе, па онда вхајд на еро браца Перо!*  те штулецни час на десно час на л£во, a кадкад  метанишн те ц^ливај земљу ! Није ту било са-  блазни, вис.окопречестњејиш господине ; пшш смо,  напилн смо ce : нит нас je ко страни вндпо  ни чуо. * „Ви дакле уважавате господина адзшнистра-  тора ?“ „Та уважавамо га ! како га неби уважа-  вали. Добар je као комад хл1зба, a радо помаже  сваком. Идите само мало y прњавор, па ћете  видити, колнко ce кућа y ово Bptne подигнуло,  од кад je он настојатељ. Ми нушки знате, не послужујено y манастиру толико, колико наше  женскиже. Оне су праље, y баштама раде, оне  жупе шљиве : е па која ce мало боље пашти,  тој понаже, да одрави и  углади кућу, други-  ма опет даде или л4пе мараме, или ципеле и   црвене чарапе или шарене кецеље.“ Протођакон ce на ово намршти и  прогово-  ри архимандриту : „Ако ја морам све написати,  што овај говори, ја неЕу бити никад готов с  протоколом,* На то ce окрене свЗздоку, и  рекне му мало  nonpžae : „Говори што ce тиче ствари, и , нераз-  тежи ко Наста ташке.“ ,,Е, господине,1 1  одговори св£док, ,,а зашто  неби за чов^ком добро реко? У садашње вр£ме  рЗздко ce нађе ко да за другим добру рекне.  Мушку нам je опет д£цу учио о. ТеоФан y мана-  стирској школи читати, писати и  рачунати и  по-  јати. О н je оштар, незна за шалу ; ту има  посла и  шибица. Али га д^ца ипак волу, јер оче-  видно напр^дуј у. Па да видите како ce д£ца сви-  јају око ове свете куће.“ „Е добро Крстоношићу,“ проговори на то  архимандрит. „Сад с£ди тамо на ону столиду,  ал повичи најпре на врата да уђе Митар Опа-  рушић.а »Оаарупшћ ?“ запита Крста мислећи ce, ко  би то био. „Аха, то Ее бити Бошња !“ Оде да- 8 хле на врата, повиче Митра Бошву, да уђе 7  собу, и с4дне острагу код зида на столицу. Архимандрит позове новога св£дока, да каже  шта зна о балу што оу га y манастнру држали. „Ето нека каже Муцало, “ проговори cbè -  док, и окрене ce Крсти. „Крста je казао, што je знао; a сад ваља  да кажеш ти!“ поучп га архимандрпт. „Е па кад je казао, све je тако . . je л’  Ерста?" рекне на ово св4док и окрене ce прво  преслушаном. „Но ваља, да и ти све по реду кажеш !. .  Крста je казо, како je било, a сад кажн и ти,  па Еемо пре свршптп.“ „Па кад je он казао, како je било, казаЕу  и ја. Ми смо y манастпру вечерали, па сао  пили н веселили ce до зоре.“ „А како сте ce држалн?* „Било нас je свакојаких. Ta ваљда вам јо-  Крста казао. Je л’ Крсто ! “ „Говори само ти, што ce ггиташ. “ „Е па било нас je свакојаких. Једни су  попадали код астала ; другп су ce одкотурали  до штала; a ја сам допетљао н4како до куће,  али сам боме био и  y сн4гу.“ „То сте вп здраво пили !“ ,Хе, пило ce то, високопречестњејши го-  сиодине, онако својски. Господнн није ципија, a вино je добро . . . друштво je пак било уде-  сно, па онда со ради. Je л тако Крсто ? “ за-  пита првог св^дока к њему окреаушви ce. „Остави Крсту на миру. Ми сад хоЕемо да  чујемо шта ти знаш.“ „Али ако он рекне другчије a ја другчи-  је, па ce ухватимо y лажи?“ прим£ти св£док  н&како неиирно. „А ти говори истину, па ce нећеш ухва-  тити y лажи.“ „Та право кажете, тако te бити и најбоље. “  „Кажу, да je и господин био мало веселији  него што трЗзба. Шта ти велиш?“ „Е па кад други кажу, што ја да тајим?“  одговори свЗздок, на ком ce видило, да му je од-  лануло, кад je одлучио истину говорити. „Сви  смо ми били једнаки ....  један ко други . . .  као права браћа. Само што je господин bžiiith -  ји, па ce дао однети раније, док и  њега вин-  ковиЕ несвали са столице као друге госте.“ „Ту je дакле било саблазни ?“ . . . ,Кахве саблазни ? . . Нико ce ту није са-  •блазнио. Није то наиа било ништа ново . . . то  ce y нас врло често догађа, само данас y иана-  стиру, a други пут опет y ракиџијници код  Крсте Муцала, или y подруму код Милоша He-  радинда, или о  свечари код мене, и  тако код  других.“ „Ал ту нема господнна међу вама?“  ,,Еако га неби било. Ta он управо све нас  и држп y друштву. Што вам je то добар го-  сиодин, нема му пара y друштву : што тај зна  л§по наздрављати, одздрављати н поздрављати  . . . па кад он запои многа л^ха илп другу ка-  кву стихиру . . . таквог настојатеља нема впше  y Фрушкој Горн. Високопречестњејши господи-  не, гледајте да што пре опаше нојас игуман-  ски, баш га je заслужио.“ „Добро, добро Митре . . . сад сп доота ка-  зао, кди зовни Ацка Нерадинца, па с£ди онда  тамо код Крсте.“ Дође и трећи св1!док. Преслушају ce и о-  стали, што их бнјаше навео настојатељ, и сви  припов^де онако, као и она два прва. Свз су настојатеља хвалили . . . алн не-  знамо je ли му било по вољи оно, што су о  балу  казали. Тужба je ту била подпуно посвФдочена. ТреАи дан y јутру кад буде готов запи-  сник, сазове архимандрит све калуђере и  на-  стојатеља и почне им говорпти : „Тестни отцн. Изтрага je свршена, јест,  алп на жалост тако, како нисам желио. Против  вас оче администраторе све je доказано. Оче  ТеоФане, ви сте н сами призналн ваше д З зл о , да  сте нож дигнули, кад су вас y ариште т^рали.  Против вас оче МитроФане и  оче Аифилохије нема св£дока, јер нико није тамо био; али ту-  жба куварице баца на вас велику сумњу, да  сте ce владали на сву м£ру хрђаво. Јест. Све  je на жалост, како ce пријавило, и може ce  узети, да je тако. По даној мени власти мого  бих ја свима вама сад судити, како за право на-  лазим ; али ја нећу чинити без честњејше кон-  зисторије ништа, да нерекнете да вам није  ваш редовни судија судио. Јест. Онда ce неће-  те моћи потужити ни на што. Сад ће вам го-  сподин протођакон прочитати записнике, да чу-  јете, шта су свЗздоци изказали, и да видите, да  je онако уведено како je сваки говорио и  како  je било. Али вам кажем, да сте љуто забраз-  дили, и  да ћете зло проћи, ако на том путу  останете. Ви убијате углед калуђерству, ви ру-  жите манастире, ви одбијате народ од ових све-  тих задужбина... ви ћете и  сами себе убити,  ако тако и  на даље останете. Што ви сад rpi-  шите, можда ће невини ваши прејемници од-  кијавати : и  онда ће њихова клетва пасти на  ваше гробове и  духпе. Јест. Одомињем вас, да  ce св. калона држите, да своју дужност свето  изпуњавате, да своје об^те строго држите, да  ce чувате од гр$ха и саблазни." На то ce окрене отцу ТеоФану и  рекне  му блаже : „Ви оте ce оче ТеоФане боље вла-  дали овом дриликом него ваша братија :  ви сте прибнали, гд£ сте погрЗзшшш, ви сте показали,  да тежите за онил узором, за којил сваки ка-  луђер ваља да тежи. Останнте на тои ^путу,  напр1здујте на њеиу; нећете ce покајати. Бу-  дите правп, будите честит калуђер.“ 0. ТеоФан проговори на то : „См4м лп шта  рећи, високопречестњеј пш господине!а „Изволите !“ ,Ја знам, да ће боље бити, ако ce ми раз-  станемо. И да ce никол неучнни неправда, ја  мислим да одпустите мене из ове обитељи.* На другима видило ce, да су то једва до-  чекали. „И то je похвално од вас, оче ТеоФане,“  одговорв лу архимандрнт, „да ви хоћете да од-  лазите из манастира, кол сте својим трудом то-  лико добро учинили; ви ћете добити писмо јошт  данас, па идите y манастир Ш .. Будате и  та-  мо тако привржен добру свете обитељи; будите  ирим^ран свештеник : само ce чувајте наглости  и  страсти, да сам себе неокаљате." На то буду записнпци прочитанн н  под-  писанн. Кад ce ово све уредн, преда протођакон  оне папире, које бијаше добио од архимандри-  та, овоме натраг н  рекне : „Али ово нпје ушло  y живот, нема дакле никакове кр^постл.* „Илиричка канпеларија престала je на скоро за тим. Цар Леополд умро je набрзо послк ре-  зоцуција своих. Сабора није било кроз 50 скоро  година. Јест. Митрополит СтратимировиА био je  bîso it  дипломат; и тако je остало то y архиви,  a y живот није ступило. Али тако je било .  .  .  a што je било, то je сЗзм е, које можда није из-  трулило. Јест.“ 5. Мало рачуна. Консисторијална комесија свршила je свој  изпит и кренула ce натраг y Карловце. Архимандрит Арсеније није x t è o  употрк-  бити своје пуномоки, да на лицу м.кста учини  наредбе, које му ce учине основанима. О н je  био човЗзк добра срца, па није имао воље ико-  ме што на жао да учини. Закључи дакле све  поднети честњејшој конзисторији, па нека она  наређује, како јој буде воља. A можда je и   морао тако чинити, jep правог екселенције није  било, избор митрополита, ииао ce за кратко вр$-  ме обавити : па ce није могло знати, какав Ае  вктар из нове дупље духнути. Sede archiepis-  kopali vacante nulla fiat innovatio (док je пркстол  архијепископски удов, нека ce ншдта ново не-  уводи) гласила je наредба црквена, па je и   строго црквени архимандрит Арсеније сигурно  помислио, нека остане све за то кратко вркме јоште no .отаром. Противници му, a који калу-  |ер нема противнпка ? могли оу изт§рати, и  да  je св. каноне поврЗздио, да je њима што про-  тивно учинио, па ето му тешке главобоље. Па тако je и ова комесија прошла као н   све скоро друге против настојатеља манастир-  ских предузимане : остало je no старои, a pi-  mesa нема ни до данашжег дана. Но ова je комесија ипак заљуљала таласе  на flB Ž  стране, n то : y мислима архпмандрнта  Арсенија, да ce status quo y нанастнрској y-  прави одржатп неда. У току ове повЗЈсти впдн-  Аемо и  практичне послЗздице овога ; друге y  мпслима о. ТеоФана, да y интересу манастпр-  ског нижег клира нележи, да ce настојатељима  одржи неограничена управа y имању манастир-  ском и  y располагању са простим калуђерина.  И овај je зрак бацио св^тлост y буду:кност, и   ми ћемо ia мало ниже јасно разпознати. Сутра дан су манастирске каруце ла-  гано cnimiue Карловцима, a на њпма су ce  члановн комеснје враћали кућп, носећи доста  написаних табака, да архиву мптрополитску  умноже, y коју je прнступ бпо y оно Bpine  отворен само ннтрополитском секретару, н двор-  ским мишевима. Незнамо казати, јесу ли толико штете го-  спода ашшеви тој архивн нанелп, али знамо, да су митрополитски секретари из те архиве врдо  мало користи нашој повЗзстници набавшш. "Чланови комесије возшш су ce подуже  Аутећи. Архимандрит није био веА ио својој нара-  ви разговаран човЗзк ; a на протођакону видило  ce, да га н£ке живље мисле забављају. Напосл^дку проговори ипак протођакон први,.   истина више за себе, алк ипак да га je супу-  тник чуо : „То je доиста знаменито!“ Архимандрит погледи и на десно и на л!зво,  и кад неспази ншдта, што би му особито y оли  упадало, запита : „Шта je знаменито Протођакон одговори : „Садржај оних са-  борских списа од године 1790, што' сте аш их  приобштили, неиду ми е з  главе, па сам и сада  баш о  њима нислио.* „Тамо ииа више знаменитих ствари,“ при-  m žth  архимандрит, „немогу знати дакле на што  управо мислите.* „На што? На оно што ce нас калуђера  понајближе тиче,“ одговори протођакон. ,,На  оно, што су ce владике и  манастири сваке го-  дине на народне потр^бе давати обвезали. G   једне стране ствар je заиста користна и благо-  творна, с друге пак стране баца како н а. вла-  дике тако и  на манастнрце не баш најугоднију  с^нку :  a напослЗздку mia то питање једну страну, која може живима прее£сти, што умр-  ли нису своју дужност учишшг. Ја сам си-  гуран, да тога јуристе нема, који би из оне  обвезе извео за варод право, да потражп обве-  зане своте cura sua causa (са припадцима) кроз  ц4ло вр4ме од год. i790. па до данас ; али са  моралног гледишта могла би ова ствар y ру-  кама калуђерскЈгх н ^анастнрскнх противника  служити за оштро оружије y борби, ако би ce  ова разгор4ла?“ ,,Имате пуно право,“ проговори на то ар-  зимандрнт. ,,Пема сумње да та ствар ima зна-  ненитнх страна. Ја сам о  тој ствари разбирао,  мислио и  рачунао, па ћу вам баш hžiuto  о в о м   прилнком и  да приобштим.“ На ово извадн архимандрит из своје путне  торбе један инут хартије, стане je превртати,  пак онда извуче један свезчиА ман.п y већу  хартију завнјен. Из овога извуче нбколико пи-  саних табака, па онда гледећи y н>их, начне  даље говорити : ,,Видпте само. Цар je потрдно  зав4штано давање, и то ce имало одмах запо-  чети. Да ce то чинило, као што je бидо одре-  ђено, то би од год. 1790. до 1840. кроз 50.  годнна добзла народна каса од митрополита н   владика 475.000 Ф ор. a од манастира 579.550  Фор ii тако би  м и данас лмали 1.054.550 < i> o p .  од самих прилога. A како ce није нншта троиш- ло, то би камате од тих новаца главно умножа-  вале, па би  кроз 50 година окоро јошт један-  пут толико каматама добили. Онк који би били  давали неби ни осЗзтшш, a црква и  народ има-  ли би грдан капнтал, којим бн ce много добра  и по народ и  по манастире дало учинити.“ ,,То сам и  сам мислио,“ проговори на то  дротосинђел, ,,па зато и  кажем, да je ствар  знаменита. Ова je отвар већ отишла y заборав;  али ie  доћи врЗзме, кад že све наше ствари из-  ићи на видЗзло, па онда ће ce наћи људи, ко-  ји ће из тога конзеквенције изводити, како коме  y занат буде приличило. На сваки пак начин  дризнати морамо, да нам ce тим измакла осо-  бита заслуга за цркву и  народ, iv O ja би нам  ув^к служила за чврсто становиште и непро-  битан штит против ма каквог насртаја.“ „Тако и јест,‘4  дода на ово архидандрит.  „И зато ја ув£к говорим, да нам ваља, да ce  на ум узмеио. О ни, који су помрли, a нису  свога завЗзта изпунили, спремили су тим велики  камен, којим ce на ст^не вашега града с усп§-  хом ударити може, a сами нису одтуд имали  или никакве хасне или врло мале. Јест. Али ми  идемо, чини ми ce, и даље на том неправом  путу. Наша црква и наш народ уздануће, кад  изкуси, да смо могли толикд каггатал имата, па  та немамо само зато, што не одговорише они својој обвезв, који ју на себе узеше. Али било  na дрошло. Пожали£е, докудиће, a можда he  и  осудити, јест, алн praeterita magis reprehendi  possunt, quam corrigi (што je прошло да ce бо-  ље кудити него изправити). Остао je на сваки  начин јошт извор, из ког ce могла црпнти та  жива вода, јест, па ће лакше бпти nperopŽTn  оно, што ce пропустпло и  није ce учинило. Али  ми ево ггочнњ емо днратп и y сам тај извор. У  старија времена дозиђнвали су настојатељи ма-  настире, чували су своје имање, и што je нај-  важније, кршга су своје раоипање, ако га je  гд!з и  било, као 'змија ноге. Али ево од н4ког  вр4мена, почеше н4кп куће запуштати. Цркве  опадоше, крововп манастнрски добнше прозоре,  који им нетр^бају, зајмовн ce на манастирске  непокретности дижу, раззиаање пада y очи. Да  настојатељи манастирскн држе имање y реду,  па ма од прихода нн крајцаре нз годнне y го-  дину непренели, ма сав чпсти доходак на своје  ситне иотр^бице потрошилн, јест, небн ннко ни  р4чи реко ; људи би били задовољнн, што ce до-  бра y реду држе, што ce капитал чува. Јест.  Алн ако стане спољашност добара опадати, ако  унутарњост манастирска буде показпвала, да ту  нема ни овце нн руна : е онда, буднте ув4ре-  ни, да ће ce св4т запитати : мора лн то тако  бити ?  И нема ли начина да то буде боље? Јест. Слушајте оамо шта ми приповЗздаше н4ки дан.  Један fidelis frater (весео брат) дође зимус y  манастир Бе—, но нећу вам казати имена. Био  je са настојатељем и  братством врло добро по-  знат, радо су га примали, и добро дочекивали.  Али сад га лоша cpžia послужи. Било je мало  доцније y вече. „Ја сам гладан као курјак,“  повиче он кад шхђе y гостинску собу. „Пеците,  кувајте, или дајте макар и хладног, дуго Бе ми  бити чекати.“ Нам^стник иогледа духовника a овај њега,  поглед им значаше много. „Шта ce згледате?“ повиче гост, „ваљда не-  мате куварице! Дајте сланине, плећке, сува ne ca, мени je све једно.“ ,,Нема!“ одговоре калуђери слежући ра-  мени. ,,П1та наопако,“ продере ce гост и  разро-  гачи очи. ,,А ви дајте сира, јаја, пекмеза ил  што имате, само брже, јер Ау напослЗздку на  вас напасти, да глад утолим.* ,,Нема !“ одговоре они сасвим простодушно. „Дајте људи хл-бба, јер ty , тако ми име-  на, загристи y ваше носеве. !“ ,,Кема!“ гласио je штереотипни одговор. Гоет ce трже, и запита чудећисе: ,,А по-  знајете л’ ви мене?“ ,,Како вас неби познавали, господине; ви знатб да би вас угостшга радије него s  к о г  другога, али нема. Хл^бац омо о  вечери појели,  a сутра смо мпслили узајмити y селу. Вечерас  y истнну немамо ни мрве хлЗ;ба.“ Гост ce разорди ir изиђе пз собе на ходник.  Tauo негд^ нађе сложен купус на хрпи. Узхе  једну главицу и однесе je y собу. Веселе на-  рави будућн удари y ciržx п повиче : „ево ве-  чере, дајте само оцта и  уља.“ ,,Нена!“ зазвони п сад из уста назгЗзстни-  кових ; „господин je отшдао y варош, да купн та-  кових ситнпца, али вечерас неиаио нн капљеУ  ,,А ви донесите вина,“ проговори гост про-  шумлавши н^што кроз зубе, п стане својим но-  жем рибати главицу купуса п онако пресну  јести. ,,Нема!“ одговоре калуђери већ и сами  стидећи ce свога вечитога нема. „Тосподин je  продао ономад посл^дње буре внна, да можо  нужна срФдства- за храну кабавити, п  данас га  je купац одвезо.“ Гост ce пљесне рукама, поглеци y гредице  од собе ii уздахне : ,,о Б . . . ново, Б . . . ново, та.  нпси ново него си сасвим подерано ! Дајте ми  воде, па пдите од мене, јер вас je данас само  то сачувало, што сте мршави ко лнпов штап,  али ако дуже овд£ останете, нисам вам спгуран  H S за костп.“ Калуђери ce насиеју, па га онда стану разговарати. Млад чов1зк наједе ce пре-  сна купуса и  залије га хладном водом . . . али  шта je мислио, гата ли je говорио, кад ce y  c b ž t  вратио, то можете мислити. Taj гост жи-  ви, и  може јохпт и  30 година живити, па ће  живо предов1здан>е служити за квасац, који  Te ce све већма дизати, али не на корист ма-  настирске управе. (И данас живи тај гост.  Придов.) „Јест. Овакова управа изтргнуће та дре  та после наша манастирска добра из руку ка-  луђерских, и дати их . . . бог зна коме јошт  могу y руке досп^ти. Јошт бв добро било, да  дођу под управу какве наше кораорације (за-  веденија); али може и  сама влада одтуд узети  повода, да их под државну управу узме, па  онда смо на правом дуту да с њшла дрођемо,  као оно што смо прошли са манастирским и   црквеним сребром.“ На ово уздахне честити овај калуђер, па  онда настави опет мирно и  тихо свој разговор  овако : „Јест. Ми ваља да смо врло ,,обозри-  телни.“ Такове погр^шке могу учинити, да из-  губимо, што нисмо вр£дни да сачувамо и  умно-  жавамо/‘ Разговор овај продужи ce и на даље, и   сврши ce тек онда, кад путници дођу y двор y  Карловце и  с кола сиђу, да y своје собе оду. ÏÏ доиста год. 1840. взносили би годшдњи  прилози, да су давани, владичји 475.000 ф. a ма-  настирски 779.550 ф. ср. A године 1870, по-  сл^ 30 годнна надошло би од оннх првих при-  лога 285.600 ф. a од ових других 347.830 ф.,  те би тако те године имали од тих прилога од  владика 760.000 ф., о д манаотира 927.280 Фор.  y скупи 1,687.280 ф. ср. Са интереси могли  смо, да je cpite сад пматп око 3,000.000 Фор,  који би нам давали око 200.000 Фор. годпшњег  доходка да помажемо цркви нашој н просвЗзти ! 7. P a з n y t  e. m g ворска je комесија отишла из манастира.  Архимандрит Арсеније дао je о. Тео-  Фану писмо, y ком ce овај из обитељи  Ј. одиужта и братији св. обитељи Ш. придружује. Усл£д тога покупи о. ТеоФан оно мало ства-  ри, што их je имао, ебдне на манастирска кола,  која му je адмииистратор радо дао, и пође y  нову своју обитељ. Пре него што ce кола крену, пружи о.  ТеоФан o6ž ноге npfeo лотре, и  отр^се прах с  ногу говореАи: „Ни праха нећу да понесем из  ове обитељи, да ме кадгод непрекорите, да сам  и  тај собом понео. И сам спомен мога овдашњег  живота оставио бих радо овд Зз, кад би ми било мо-  гуће ; јер доиста боље би била, кад ce неби  мого ни опоменути онога, што сам овд$ пре-  трпио. Но кад бити неможе, служиће ми само  за науку, да ce боље чувам змије, која ми je  праматер преварила y облику добра пријатеља.“ 9* Остала братија бпла су весела својим триуи-  ф о м , који су налазили y том, да тога чести-  тога брата из свога круга удале, па су му на  то одговорили cmžxom ,  вичући му подсн^шно:  путуј игунане, нестарај ce за манастир ! Имаћеио прилнку дознатп — како су ова  добра браћа прошла, a сад ћемо ce забавити са  о. ТеоФаном, на кога смо задатак ове прппов^стп  метнули. 0. ТеО Фан дошавшп y свој новп манастир  нађе ce усамљенин, од свЗзта остављении. Пред њпм бнјаше дошо глас, да je hžkh   особењак, с којим ce дружптн неможе, и да га  ce ваља чуватп као ватре п змије, јер ће да  опече и угризе. Зато су му ce нова браћа са  настојатељем заједно од њега уклањала. Нико га није братскн поздравпо, кад je y  дружину дошо ; сваки шу je одговарао као npi-  ко бундева, штоно наши кажу. За трапезом  су ^.уталп као заливенп; кад су ce с њим суко-  бнли, б^галп су од аега као да je кужан. Наравно je било, да je о. ТеоФан ociàao,  као да нема нпког на свЗзту ; учини му ce као  да ce сав cbèt  о к о  љега губн; као да га тн-  шпна гроба обузпма ; као да му ce срдце y оан-  ту леда претвара. Нпје зкао шта му je, алп му je често суза  на око долазила ; уздахнуо би чепгће горко, више пута реко би и нехотице : 0 да ми je да умр4м! Тако je абдио једно вече y својој ћелији.  Кроз прозор ce видило јарко сунце, како ce за  ropy спушта. Пун туге гледао je честити калу-  ђер на с$дајуће сунце. „Ти падаш. y гроб твој  јарко сунце ; скоро ће мрачна ноћ сву земљу  увитп : мене увија мрачна ноћ и кад си ти на  врху славе твога дана. . . . да ли ће ce и  мени  мој гроб скоро отворити ?“ рекне о. Тео^ан, и   опет нехотице изиђу siy на уста р$чи : 0, да ми  je да умр4м ! О н je ступио y калуђере с намЗзром, која  бијаше добра и  пуно ваљана. О н изкуси на брзо,  да му ce сто и сто пр^пона нам£ри на пут ста-  вљају. Задаћа живота му бијаше густои маглом  застрта ; он почне сумњати, да ли ће му бити мо-  гућно задаћу своју извести. О н је мислио да буде калуђером y лјшшем  образу. Чист слуга светог божијес олтара ; вЗфни  пријатељ обитељи, која га y своје крило прими;  примЗзр народу, који y манастиру приб^жишта  тражаше * ,  подпора свакоме, коме потр^бна би-  janie помоћ разуму, души, сав^сти ; учитељ на-  рода малог и  простог, коме ваљаше y мана-  стирима отворитк извор науке и пружити ср!зд-  ства, да из тога извора сваки узможе црпити,  жога жеђ за просвЗзтом на влше и св^тлије повуче ! A сад je изкусио, да тој нам4ри баш нај-  внше стајаше на путу они, који позвани бијаху  да с њим заједно раде, да ce изведе; да ниже  њега нема нико ни слутже о томе, шта му у-  право чинити ваља ; да y реду с н>пм е војују  људи, који иисле, да су манастдрп грађени, да  нјзколико људи читају модитве, a и нелисле  шта говоре, да н4колико људи живе како могу  и  како кон изпадне за руком; да више њега  стоје људи, којд држе да су само онп избранн-  цп спна Божијег, a друга тако звана браћа, да  су апхове слуге и оруђе ; да врховна управа за-  датак свој само на политичнои пољу налазн, п  да јој ваља све друго да ради прије, него уз-  вишеве сталпша да подупру, из кога су прои-  зишли. Ове ашслн бнјаху дух y о. ТеоФану сасвнм  спарнле, као оно што спарава бпље мраз или  превелнка препека. О н je ишо као пнјан, као y сну будан,  као каковим чшша занешен. Кадкад му je било  да ce убије, a кадкад му je шапнуо h è k h  уну-  таржи глас : Издржи ! II онда je нздржао ; п  онда je главу подигнуо, п очи су му ce к пла-  вом небу узнеле; одозго je чекао упутства и  снаге. Молптва топла укрЗши му душу, и  он  довиче, ободрен вишим h ž k i i m  ушшвом п оснажен  тајанотвеном h î s k o m  силом : „ТеоФане! Постој! Буди јунак !  Падни y борби, ако ти je тако су-  ^ено, али немој б1згати о  м$ста, на које те je  промисо ставио. Ето новог митрополита, ето  конгреса, ето и  јавних листова :  народ ће сам  себи п  теби домоћи!" И ово je било крајње вр£ие, да je на чи-  сто изишо ; јошт једаа дан . . . јошт нј& колико  сати. . па би и  овај чов£к лако noino путем,  који би га међу обичне људе турио ! 0. ТеоФан отишо je y калуђере из узрока,  асоји  нам je казао. Али je ту било и другога  приузрока, на који ни он сам није више ни ми-  слити X TÏO . ТеоФан je био л£п чов£к, који ,се допасти мого. Међу љеговим познатим кућама, y које je  одлазио, била je и  обитељ Рајка Папратића. Рајко Папратић био je богат кожухар; по-  штен ч о в јз к ,  али као наши људи онога времена,  врло гиздав са свога имућства. О н je имао је-  диннцу кћер Ленку. Ова je имала тек 16 го-  дина, и падала je y очи нарочито млађем муш-  хом св£ту ради овога л ј з п о г  лида и стаса, a на-  рочито ради својих великих очију, луних жара  и свФжине. Ми Ремо ову епизоду на краће да изведе-  мо, и  тако Ремо само оно споменути, што je нај- нужније, да ce разум^ догађај, који ieuo од-  мах да ошинемо. ЈГенка je пала y очи и нладом шестошкол-  цу . . . садањем нашем о. ТеоФану. Али он ве-  смијаше ни помислити, да потражи љубав лЗше1   кћери богатог Рајка. Овај би га без сумње не  само р4чма одбио, него и  батином нз icyie из-  тЗзрао, ако би му кадгод на ум пало заискати  руку његове лЗше једннице. Али je Ленка другојачије мислила, него  њен отац. Њој ce млади гимназиста јако допа-  даше, и  што ce овај више уздржаво н натраг  повлачио, то ce л£па Ленка све јаче за љии раз-  гарала, и н>ему приближивала. О н je вндио, да  му je кћи богатог занатлије наклоњена, пак ce  и његово срдце њојзи све већма отварало : али  HHje било часа, кад му није п р1зд очима стојао  нз међу њега и  н.е отац са уздигнутом руком  и пр^тећим прстом. И тако су ce ово двоје мла-  дих људн миловали, из срдца и душе љубили,  a ннсу ни р^чицом изјавилн, да ce љубе. Наједаред пукне глас да ce Рајкова Ленка  удаје, и она ce доиста уда. Отад јој je довео  ђувегију, ц  она га je примила. . . .  то je био  адет, a ko  ce см^де y  оно Bpžne адету проти-  вити? Ленка ce уда и  оде са својим мужем на  село y Банат. Кућа, y коју бијаше пошла, била. je богата; муж за кога бнјаше пошла, био  je добар радин, али небијаше y стању срдце  своје жене придобити. Она je ћутала, своју ду-  жност извршивала, али све једнако на младог  новосадског шестошколца мислила, кад год je  времена имала, и кадгод je нислима својима мо-  гла дати онај правац, који н > о ј бијаше повољан. Шта више љубав н>ена напр^иа новосад-  ском пријатељу све je бивала јача и  силнија,  и већ je многе ноћи поквасила јастук сузама,  које je за н > и м  прол^вала. Њен пријатељ гледао je кроз прозор, кад  ce ЈГенка на вЗзнчање провезла; он je уздахнуо,  кад ce кићени сватови изпр^д његових очију  изгубише, a нехотице иу сузе грунуше, кад je  са истог прозора, за који je тај дан, реко би,  чаробном силом hžkom  привезан био, посл£ o6i-  да видио, да Банаћани новов^нчану младу к  супругу одведоше. Ту H oi. сн^вао je, да му један ебд старац  изнесе y једној руци вЈнац од мирте a y дру-  гој капу камилавку. Бирај, проговори му старац. О н дигне руку, понесе je к б^лок и зеле-  ном в^ниу, па онда напрасно застане, и  узме  хапу камилавку. У овом сну огледале су ce најтајније ми-  сли његове душе. Taj сан пресудп и  ток живота му. О н оде y калуђере. О д тог доба била je ЈГенка ocifeaj младости  његове, пун милине и  свЗзжости, али чист и   свет. Ленкин лик долазио му je пр4д очп духов-  не, али y b ž k  као лик анђсла зранитеља . . . Љу-  бав његова живила je ув4к јошт, алн као ру-  жица y пуцољку, којп ненмађаше ув4та, да ce  разцв^та. И даиас, кад je п о с л Зј топле молнтве нашо  излазак нз таме и мрака, стане му npžfl дух  поред слике јавне дужности п слика тајне љу-  бави, лвк Ленкнн. У тај пар куцне н4ко на врата од његове  ћелије. . . О н одговорп : слободно... II лик Лен-  ке, али y истини, појави му ce зачујјеном п  ско-  ро рећи уплашеном оку. И доиста je ушла y ћелију смпреног ка-  луђера Ленка, жива живцата, лЗшша него што  je икад била, док су ce y Новом Саду виђали. 0. ТеоФан y овом тренутку изгледао je y ис-  тину као што су првп калуђери y ндеалу пз-  гледати могли, Бањска простота и  пониженост  осијана изнутарњом узвишености и  бл^ском, Млада жена застане, кад види тај необични  лојав. С друге стране пренеразн ce калуђер кад видн, гд-ï му она жена y собу улази, жива и   цв^тућа, за коју je држао, да ie  ce тек на  оном другом c b ž t j  моћи видити, a на овом ни-  када. О н je сЈдио на столици својој као да ce  скаменио. Тако су подуже ћутећи стојали. НајпослЗ; проговори ЈТенка : „Добар дан!“ 0. ТеоФан дође к себи на те р4чи, диже  ce са столице, пљесне рукама од чуда и  пови-  че: „Је л’ могуће? ЈГенка!* „Ти си сигурно држао, да je то немогуће,*  проговори Ленка, „па ипак ce ето збило ! Види  ce, да ce нисмо с једним осбћајима разстали!*  придода она и  уздахне. О ни су заједно одра-  стли, ц одтуда долази ово пов^рљиво ти y го-  вору те дражестне жене. »А ko  je мого и  помислити, да ће cpii.-  на једна женска потражити кадгод човЗзка, кога  крије самоћа манастира и  раса калуђера !“ при-  м4ти на ово о. ТеоФан, и пружи јој и  нехо-  тице o6ž руке на суср^т. Ленка метне своје б£ле пуне округле ру-  чице y пружене руке пријатеља свога д^тињ-  ства и  овај их срдачно и  топло стисне. „Добро ми дошла y овој самоћи, сладка  слико из прошлости. До сад си ми ce јављала  кад и  кад као лик чистијег створења каквог y  мојим мислима, a сад ми приступаш, као лик једи- ног пријатељског створења на овом б£лом c b è -  ту. Добро ми дошла ! Cžflii и кажи ми, каква  те je нужда довела y ову св. обитељ, јер без  нужде нев^рујем, да бн пз веселог Баната y  ову кућу црнане дошла.* Овако говорећп, прнведе о. ТеоФан своју  познаннцу ближе к столу, и  посади je на једну  од оне дв!з прооте столице од дасака, које ce  ту валажаху. Ленка сЗздне, п држећи својсш л^вом ру-  ком десну руку прнјатеља, гледаше му својим  изванредно лЗзп и м  оком y лпце, на коме ce c è h -  ка претрпљених болова душе станљаше са зра-  ком чнсте радостн, која му ce тај час y срдцу  таласаше, те му особпту милину даваше. Његове р^чп екопчане са ииисаннм изразом  лпца одкрнваше лЗш ој жени јасно, да му je бн -  ла и  да му je јошт п  сад срдцу ближа, него што  можда ii сам мншљаше. Ово je била само нова  храна за бујеће чувство y њенин н^дрима. Гру-  ди јој ce препзпуве ннлином, н дрхћућии  сладкога осбћања гласом проговори му : „Тошо! Твоја су уота била ув^к н£ма. . .  али je моја душа право y твојим очима чнтала:  Je ли iioryte да ти ниси разум^о жнвот мога  ока, глас моје душе, таласање мога н£дра ! —  0, ја сам много, много тебе радн преиатила!*  На ове рЗзчи  бризне плакати, и метне сво- je б З зл о  чело на руку пријатеља, коју сузама  својима ороси. 0. ТеоФан гледао je подуже на ту лЗшу,  сваке дражести пуну жену, немогуКи рјзчи про-  говорити. Прсн су му биле пуне осЗЉ ања, кога  дотл^ није познавао. Ново му сунце оијне, нов  му ce живот отворн. Пуиољак онога небескога  цвЈЈта, о  ком смо мало више говорили, разпучи  своја н4дра тој св^тлости и тој топлоти, и  ру-  жица љубави, најчистије љубави процв^та y срд-  иу човЗзка, који бијаше на врати тога срдца из-  резао р£чи : Љубав нема приступа y ово свети-  лиште побожности ! ЈГенка дигне главу и  пусти му руку ; по-  гледи му y лице, и позна по св^тлости ока, по  топлини образа, по таласу дихања, да je под том  црном ризом румена зора просијнула. Остави га  дакле, да ce y тсш новом чуству снађе, и про-  дужи свој говор овако : „Јест, ја сам много пре-  патила Ми cuo Кутали . . . ми ce нисмо разу-  м£вали. Ти си мени био више од живота, али  ми то није било познато. Отац мој био je сило-  вит, и  ја сам држала да морам учинити, што ми  рекне. Ја сам пошла за другог, без љубави. . .  са најсилнијом љубави к другом. Ја сам имала  свачега само не cpite. Кинила сам своју дуж-  ност, али ми je срдце пуцало. Ko незна те бо-  лове душе, тај неможе о  боловима говорити . . . So сад хвала Богу, сад je та нужда престада  да будем неср4Лном. Огац je мој умро, мати  ми ce упокоила: ја сам једпна њихова насл4д-  нвда. Мој муж ce такођер преотавио. О н je  уважавао моје чуство дужности, и  оставзо ми  je све своје добро. Ја сам сад богата, слободна.  Како сам скинула црннну за роднтељина, за  мужем, похптила сам да тражим прнјатеља мо-  је младости, мога срдца. Нашла can га y раси  — y манастиру. Ја сам слободна . . . ја сам  богата . . .“ „Но ја сам везан!" упадне јој о. ТеоФан  y р4ч. „То je сдона, која ce даје лако разкинути,*  проговори Ленка. „Чуј ме само. Ја can нмућна,  ја сам што вшпе богата. Мн можемо од мога  имања врло добро и  безбрпжно живити, можемо  сваку потр4бу подмирити, сваку жељу задово-  љити. Ја те љубнм још већма, него y оне да-  не луде младостд; вр4ме je моју страст само  оснажило к повећало. Ти ннсн ср4ћан. . . јест,  ја сам добро извЗзштена . . .  ти сн неср4ћан .. ,  мораш бити несрЗзћан . . . У ’ манастиру може  становати мир... нир очајања, мнр nperopiaa...  алн ср4ће ту нема. Признај, да си ce преварип,  на шта да си y манастиру тражио, кад си y  њега ступио ! Неговори ништа. . . знам све. Ти  си злоотављен . . . посрамљен . . . понижен . . . погажен . . .  Ти прав крив си међу кривцима,  који ce као прави одржаше . . . ти си изкључен  као шугава овца из куће, којој си своју мла-  дост, свој живот био изкључиво посветио. Тра-  жио си обрану код старијих, они су те упу-  стили . . . неразумЗзше те, непојмише те, слоии-  ше те, вгазише те . . . Није л’ то доста? Про-  шлосл ти утону y море људског неваљалства,  будућност ти je отрована прошлости.. .  Ништа  св, и нећеш никад друго бити, него нпко и  ништа? Бог сам посла ти најлЗзпшет свог анђе-  ла да те ослободи. . . Љубав, в4рна љубав, која  ce вр4меном храни, дође по тебе, да те спасе,  да те изведе из живога гроба, и уведе y ср4ћан  живот. Послушај вољу божију, прими руку  љубави, изићи из гроба и  ступи y живот. Онај,  кога y свему имаш пр4д очима, онај равпети  избавитељ св^та, онај син створитеља св4та,  она љубав безгранична, није дошла y св4т гро-  бова ради, да копа гробове и да их пуни жи-  вим мртвацима, него ce родио живота ради, да  смрт умртви и  животу живот даде, да живот  добије људма, да људе даде животу ... остави  ce ти живога гроба, одлази из манастира ; дај  ми руку, хајдемо y св4т, па ћемо живити себи  на cpity, Богу на славу !“ Овд£ ућути. Одушевљење, којим je говорила,  сила и  истина ос4ћања, која јој ce на лицу из- ражавала, предубока љубав, која јој je y свакоа:  слогу звонила, cp iia н сладост будућности, која  му ce пред духом и  срддем разтвараше . .. све  то навали на душу н срдце малаксалог скоро  калуђера с таком снлом и  потр^сом, да ндје  мого р£чи проговорити. О н je Бутао, дубоко  ћутао. Ленка je жељно очекивала одговор. Кад овај  подуже непослЗЈдова, наставн даље: ,Ш та те  може овд^ задржати. Будућност си пропграо и  саранио, јер и  сам мораш признати, да тн бра-  i.a неће трпити, да онај човЗж напрјздује, и  да  ce днже и слави, који неможе намЗЈре своје о -  стваритн, ако све непорушн, чин п од чега о*  ни живе, и  јесу. Неће нико ни запитати, куда  си, ако те сутра y свом друштву неопазе... та  то ће им бптн најмвлије, једино што желитп  могу. О ни ће самп најбоље настојати, да те  жива направе мртвнм, Будн без бриге ; сутра  отиди, прекосутра биће сто разлнчних придо-  в$дчица, како те je ђаво жива y пако однео,  како те je земља прогутала, како си поб^снио,  па y хладну Саву скочио.. .  или. .. шга . . . шта  ти ја знам, шта неће скромна уста светих бо-  гомољаца изнети, само да покажу, да ће сва-  кога ђаво однети који ce усуда против њихго-  ворити, раднти, учитн. Хајде, Сава није далеко,  ми смо до поноћи на њој. a таио нас чека при- јатељ са чаицем, који ће нас y Србију преве-  сти ... тамо ћемо непознати в4нчати ce и  жи-  вити y благооловеном браку y самоћи, св4ту  незнани, за себе и  себи, па пиши, предузимај,  чини све, што иде на славу Бога, на корист  људи и на добро наше. СрЗздства ћеш имати .. воље ће бити___Хајде, молии те, хајде из ових стопа. . . немој да те какав случај, каква  неправа мисо од мене растави и за сав живот  убије... и  тебе и мене!“ Како je о. Теовану било y души, док je  ЈГенка ове р4чи говорила, може свакн лако ми-  слити. С једне стране није ce дала побити исти-  на онога, што му je о  аеговом досадањем жи-  воту говорила. Сл4дујући њеним мислима, мо-  рао je сам себи признати, да су му изгледи  тамни и мрачни, и да му на крају живота по  свој прилици предстоји горка и  уништавајућа  изрека, да je сав живот, сву духовну снагу,  сву душевну силу жртвовао задаћи, која ce  или недаваше ником извести, или ce прерано  подузе да ce изврши. Сам je себе видио, како мукама и  време-  ном изопачен лежи на својој сламној постељи,  без друга, без пријатеља, запојен оцтом и  жу-  чи, изпуњен мржном, горчином, презр^њем св4-  та и људи, неимајући никога, да га т4ши, да га блажи, да ну муке на срдцу разтЗзрује, да  му угасле очи затвори. Учани му ce, да види  око мртвог свог тЗ;ла црну браћу, која му ce  подсмЗзваше свему животу, којп му ce ругаше  свим лЗзпи м  Hanšpana, који га осуђнваше и с  презрФњем на аега погледаше, који му п посл£  слрти спомен међу људма троваше свакојаким  безсмислицама, измишљотпнала, клеветама. С друге стране стојаше пред њим л$па,  жена, цв^ту^а, сваке мплоте и дивоте пуна,  сама љубав најдубља п најжешћа, готова дати  му сву себе и  све своје, свој живот, своје ине,  своју будућност! Кз ока јој с£ваше само бла-  женство, из уста јој зујаше најтоплије прија-  тељство, из држања и дисања виднло ce, да ce  бори о  живот и  смрт, о рај и пако, о  ср$ћу и   пропаст живота ! Ko ју je мирним духом сматрао, нпје јој  ce мого дивоте и дражести довољно нагледати ;  k o ју je чнстим срдцем м£рпо, морао јој ce дн-  вити дубљини ц узвишености чуства ; авђео  небесни разшприо би таковој љубави, таковој  л З згго ти  и таковом пожртвовању чиста своја на-  ручвја, да je прпмп на своје грудп, да прнгр-  ли к свом срдцу, да слије душу своју са н.е- душом, која ce бијаше сва y љубав, y без-  траничну љубав претворила. 0. Теован с$дио je као лик од камена из- резаа. На н>ему није било видити знака живо-  та, осим што су му очи на ту јединствену сли-  ку гледале, пуну живота, сјаја и  сласти. ЈГенка je била заћутала, и  чекала je одго-  вор пријатеља. Ко ће описати израз ока, лица,  руку, ц4лог држања ! Ту ce борила нада са стра-  хом свина силаиа . . . застава страха и  бојазни  вила ce y пуном в4тру,. . стЗзгови лвца бли-  стали су ce пуном св4тлости руменога јутра  •осијана... св4тлост, која из очију пријатеља јој  долазаше, умножавала je бл§сак нзде, и  ова ce  засија y свјзтлости поб4де.. . „Говори! говори!“ повиче Ленка тим по-  гледом ободрена... „Говори саио, р4ча te  тво-  је избавити дв4 добре душе од пр'опасти, оне  ie  изазвати живот, пун ср4ће и  сласти, као што  глас прол4ка изазива живот цв4та и  мјгриеа..." Калуђер je јошт ћутао. Ленка ce прене.  Очевидно јој падне на ум, да му р4чи могоше  бити друкчије, него што je она желила. Ужаснута том мисли повиче гласом, који  срдца као оштар нож продираше : „Кажи: хоћу!  јер ако друго што кажеш, знај да ме на ув4к  убијаш. Ја немогу иреживити р4ч, која ме од  тебе одбија. Ја немогу без тебе живити. Непо-  вољна р4ч од тебе биће нож, отров, конопац  или студенац, који ће мој жнвот прекратити. 04- 10* ти ce жнвога Бога, неубијај ону која те љуби  више него самога Бога.. Ту застане ЈГенка напрасно. Слнка калу-  ђера, која je пре тог као слика без живота ci-  дила, оживи : посл^дње р^чн ЈГенкнне пробуди-  ше очеввдно онесвЗикћену душу о. ТеоФана. О н  дигне очи к небу и ухвати ce руком за срдце. Она падне пр4д њега на к&ЗЈна, дигне  склоиљене руке к њему, u нзумирућнм од пре-  силног чуства гласом повиче му : „Ево те мо-  лим на кол^ни, као што ce Бог моли : смилуј  ce на мене, неубијај ме, небадај ме овако мла-  ду y црни н : хладни гроб. . . невраБај ми смрт  за живот, убијство за љубав, мрак за св^тлост!* При рЗЈчина : ево те иолим на кол4ни као  што ce Бог моли — клоне калуђеру глава на  прси, као да га сва снага живота пзнев^ри, и  тако je с£дио до краја говора првјатељице. БекајуБи изреку о животу п смрти, кле-  чала je млада та лЗзпа жена нескпдајуБн ока  са уста, која имадоше зазвонити или рај-  ском nžcjioii живота или ужасним громом уни-  штења. Док јо л4па Ленка говорнла, налазио ce  сиромах калуђер y особитом душевном стању. Слика младе женске, која бијаше обасута  чудесним милинама шладости, страсти, жеље,  наде, страха и  ужаса морала je и  y само срдце од леда животворну топлоту улити, морала je  и  y крви самог изнуреног аските (пустињака  који своје т^ло пати и мучи) буру покренути.  0. ТеоФан бијо je млад чов^к ; он je постио по  пропису манастирскон, али неидући за тим да  ce посвети, нити je дот^ривао до тога да умре  од глади као наш просв^титељ Доситије y ма-  настиру Хопову, нити je шибао своје тЗзло да  ce сасуши до коже и  кости, као што су многи  пустижици y старо вр^ме радили и  као што je  сам основатељ највећег светог реда калуђерског,  Исусоваца, отац Игња ЈГојола чинио, и  тако му  je т£ло цв^тало y пуној м^ри, коју нарав мла-  дости и  себи сходном животу одређује. Већ са  ове стране морала му je ова појава' све живде  до краја затр^сти и  y прсима најсиловитиЈО  таласе осЗзћања покренути. К том je долазило, да je ту пр4д н >и м  сто-  јала не само најдражестнија жена, него je с ње  сијала душа, која га je из све своје снаге чи-  сто љубила, и  на највеће жртве приправна била. У колико су дакле т£лесне дражи њезине  y срдцу калуђера пламен страсти разбуктавале,  y толико су му душевне јој чини душу зано-  силе: и  он je с^дио узет на т4лу и души као  слика од камена, као мермерска слика, y коју  je Пигмалијонов загрљај живот ул£вати ночео. Калуђер ce све више губио, a чов^к ce све већма развијао : јошт један часак под тпм  сунцем живота, јошт једно тренуБе иод тим  таласима чувства, и двоје нладчх људп лежали  би  једно другом на грудима; ТеоФан би  умро...  Тодор би оживио. Али сад пр£ђе npŽEco устне жене р£ч, на  коју je она највише полагала... алн која јој je  највнше шкодптп морала. Pè î та бнла je нож  са о б З з стране оштар, л$к — отров, ciaie жи-  вота п смрти. Казали смо, како ce калуђер сав чудесним  начином noTpico, кад je она гласом ужаса и   поуздааа рекла: Cž t ii  ce живога Бога! Прим$тили сио поражујућп утисак, који  су на њега учикиле р^чн прнјатељнце му : Ево  те молпи као што ce Бог моли. Тимаje рЗзчма љубећа жена нехотице дозва-  ла y ту калуђерску ћелију п рЗзд тога правог  калуђера духа, који с пламеним мачем стане  пр4д врата њеног раја, те с једне стране да-  хом сгарајуБег огња њу од улазка y рај живо-  та одбије, a  с друге стране калуђеру о с в ј ј т л и   понор, над који ce бијаше нанео, да ce y н >   стрмоглави. Под тим утиском диже ce калуђер са сво-  је столице, узправи ce до пуне висвне, метне  руке на срдце, као да хоће да са на свом mž - оту задржи или да га отегне, да непукне, за  тим дигне обадв£ руке y висину, и  покрије an-  M a лице, на ком ce тежак бол душе огледаше,  уздахне дубоко, и проговори гласом, који пока-  зиваше, да му ce грло грчевито стегнуло : „Ох  Ленка !  што изговори те кобне р£чи, што ме  опомену на тога страшнога осветника !“ Ту уЛути. БДло му ce т£ло y грчу стегло.  Свака му ce мишица немило трзала. Ленку прође језа п о ц$лом т^лу и  кроз  све живце, кад виђе ту слику ужаса и  очајааа  прФд собом. Она ce тргне, скочи, и  ступи јед-  ним кораком од њега даље. Калуђер спусти с лица најпре једну, па за  тим и  другу руку. Машући главом, проговори  мирнијим глаоом : „Но нисам добро реко : Хва-  ла ти, хвала ти, драга Ленка, што то нзговори;  сам ти je Бог те р$чи y уста ставио. Срдце си  ми просЛкла, али душу си ми од отровних но-  жева сачувала. Хвала ти и  опет ! Хвала ! “ На то разшири руке, и  с очама пуним су-  за, проговори меко и  аежно : „Сестро, оди на срдце брата!“ У овима je р£чма лежала јасна пресуда.  Она љубав, која je y срдцу младе женс жи-  вила, спусти ce цо други пут y гроб. Добро je разумЛла садржај и  замашај ње-  гових р$чи. Видшга je, да y његовом срдцу букнуло би-  јаше чуство, које je љу саживало. Познала je, да je дужност поб^ду одржала. Зина je прође, срдце јој ce чисто смрзне,  крв јој ce y ледену струју претворн, кад то  прнм^ти. ГГропала си ! викне јој h ž k h  глас y уну-  тарњости, и она ce згрози. Ocžtii ,  као да ce y камен претвара. Немо-  гаше ce макнути с мЗЈста ; руке јој ce узеше,  ноге одс^коше. II само око немогаше кренути.  Ово, како je пало на лице пријатеља, кад je  говорно, тако je, реко би, укочено остало. Протече нЗжолико часова, н онн стојаше  као слике од камена изрезане. Међу тим заблиста, као румена зора, y  душп љубеће жене нада... љубав ће битн ја-  ча — i i зазвонн јој y души глао жеље и крви  . . . Његове руке, које једнако разшнрене ста-  јаху, изражаваху више силу љубавн мужа H e  ro брата... О чи су му ce све јаче сијале, све  већма разгорјшале... прси су му ce све неједна-  чије надимале ... Живот ce y слеђене живце  врати. . . Врућа крв појури жилама.. Милина  јој силом i i неодољивости морских таласева y  срдце запљусне... y глави јој начне мозак Bpž-  ти . . . несв^стица je ухвати. . . руке joj ce раз-  шире саме собом као електричким ударон дирну- те, и  она клоне y изумљењу на прси чов£ка,  кога je тако силном љубави љубила ! 8. D e u s  e x  m a c h in a . Epata ТеоФанова y манастиру пазила су  на сваки љегов корак, само да би што дознали,  чим би  нос овога светца за своју песницу при-  везали, као што привезују разкалашна дерлад  ухваћено младо птиче, те ce ово неможе више  да дигне y своју узвишену слободу, јер би му  ce изкинула ножица, за коју je привезано. Они су дознали, да je мла далЗша госпа у-  шла y ћелију отца ТеоФана, јер им je то доја-  вило ђаче, што га je Ж енка за ТеоФана и  ње-  гову teлиjy била питала. Одмах ce сви, кои небијаху изван манастира,  скупе пред ту ieлиjy, и  час по завирио je кроз  кључаницу то овај то онај, да види, шта ce y  ћелији ради. Но кључ je стајао y кључаници,  те тако немогаше ни један видити шта уну-  три бива. Принесено кључаници ухо добијало je само  одломке од р£чи, и  тако их ни ухо немогаше  подпуно изв^стити, шта ce y ћелији говори. Сад ce задржи један од млађих гледалаца  додуже на кључаници. „Шта је ? “ пнташе онн другн нестрпљиво. Онај неодговараше нпшта. „Та шта je, море!“ повиче скоро гласно  другп од млађих калуђера, што стојаше пр$д  врати. „Нека! нека!“ прошапуће гледалац н ма-  хне руком, да ce нретрпе, a напне пз све снаге  око, небн лп призор y £елпјп y ц^линн схватио. Но онај га зграби за рамена, и одтурп га  на страну, пак сам пришпнчи око кључаници. „Де, да и  ја погледнм!а проносовп стари  дуја од остраг. Но онај првн одтурп y нсто вр^ме онога  од кључанице сидније на страну, да ce смоаш-  тља на земљу, a сам погледи на кључаницу, пак  да ce тврђе држи, ухватп ce једном руком за  браву. Дуја пак како ce бијаше сагнуо, a нпје у-  зео на ум, шта она двојнца раде, ocžtii  замашан  сукоб свога носа са лактом једнога од оне дво-  јице, пљусне главом натраг, те мал неразбпје  нос отцу еклисијарху, којн je за њим стојао. Онај, што бпја љоснуо о  земљу, скочн са  земље те janama овога за рамена да га одбаци  од врата. Овај притегне рукон кључаницу бо-  ље : врата ce отворе, п они обопца иадну y собу  на колЗша, и учине дубоко метаније. О ни старији виде сад зашшљиву сдену п рЗЈд собом, гд£ стои о. ТеоФан са младож лЗзпом  го-  спом y tžchom  узхићеном загрљају. О во двоје, како су били заузети својим бла-  женим чуством, нису ни прим^тили, да ce вра-  та отворише, и  да им y собу ступише и  други,  немили и  нечекани гости. Они, кои бијаху хрупили y собу са вели-  ким „метанијем*, дигну ce с патоса, a они ста-  ри ступише y собу. Сви сад ударише y грохотан поругљиви CM ÜX. На овај cmžx  дигне о. ТеоФан главу, коју  бијаше на госпођино раме спустио ; пак видећи  дрну ôpaiiy, тргне ce и  одкопча Ленкине руке,  које ова бијаше савила око његовог врата, и  ди-  гне јој лагано главу са своих груди, на коима  ова почиваше. Ова кад опази калуђере и  њихова пакостна  лица, отрЈзни ce од свога заноса, поправи косу?   која јој бијаше пала на лице, и повуче ce к про-  зору од ^елије. Слика, коју угледа, смрзне јој крв y жи-  лама ; изрази тих лица укоче јој тако рећи жив-  це y мозгу. Kao највфрнија ФотограФија остане  овај призор y њеној глави, пр!зд њеним очи-  ма, убијајући y њој струју живота као она ме-  дузина глава. „На здравље!“ проговори сад онај од мла- ђих калуђера, што je кваку од браве y руци  држао, и  врата и  нехотице отворио, учини по-  клон до земље, п настави свој подругљиви chžx ,  y кои сви други из гласа прнстану. „Какво je то церекање и  маукан.еР“ по-  виче озбиљно н Ззкн  глас н такн за тим уђе y  собу повисок одличан калуђер са крстом на пр-  сима. Лице му je било мршаво и  бл£до. Мантија му  бијаше Фина, прос4да брада брнжљиво зглађена,  држање господско. To je био наотојатељ манастнра, архиман-  дрит Партеннје. Застане мало, кад видн, какво je дружство  y ћелији. 0. ТеоФан стојао je са уздпгнутом главом  и  поноситим погледом, што његов обичај не-  бнјаше. Четири калуђера стојаше око аега. На ли-  цу им ce вио подсм^х као застава y пуном  Bixpy. У дубљини код јединог прозора ћелије ста-  јала je млада н  л£па женска са спуштеном гла-  вом неднжућп ока с пода. „Шта je то?“ запнта архнмандрит пре-  гледавши сав овај нризор, глаоом стар^шине,  кои истину тражи. ,,Грле се!“ проговорп онај коловођа од мла- ђих калуђера. жмирне очима, и  покаже подми-  гљиво главом на о. ТеоФана и  Ленку. „Играју ce цица-наце, “ придода други онај  маукало. „Фрушкогорски светац!* дода о. еклисијарх  показујући руком на о. ТеоФана. „А ено му светитељке !“ иримЗЈти о. ду-  ховник кроз нос говореАи. „Сад им још ви на-  шшште тропар, виоокопречестњејши господине,  па ето нове славе нашој обитељи!“ Раскалашно, скоро безобразно упадне овд^  онај први млади калуђер y р$ч : „ Нетр4ба ту  нова тропара, има га већ готова: „Мајка Map y хоп хоп хоп, Мајка Мару цуп иуп цуп . . Даље није мого продужити јер му архи-  мандрит повиче : „Молчи, безобразниче", и  по-  гледи га, као да га je xtžo  о к о м  пресЗЉи. Онај ућути као водом заливен. Видило ce, да ce ови одговори недопадаше  архииандриту ; он сабере наново обрве и  погледи  неугодно на калуђере, ria онда са највећом оз-  биљношћу обрати ce о. ТеоФану. „А што ти неговориш о. ТеоФане ? Ta ти  би  ваљадо нрви да си проговорио. “ 0. ТеоФан стајао je све до сада као шта-  туа од камена с узвишеном главом, скрштеним  рукама, гледећи на противникс погледом крај- н.ег презираља. На лнцу ну ce сијало чуство  узвпшеностп п самопоуздања. Све, што ce до сада говорило, слушао je,  као да ce њега и нетиче : само су му једине очн  прелазшге на онога, кои je управо што говорио. Ове архимандр.чтове р$чи као да ny одкои-  чаше закопчане устне. „Моја сестра!а проговори он значајнпм, алп  одсЗганим гласом, показујући на ЈГенку. Сестра ! пропумлају другн калуђерп, по-  гледе један на другог, и развуку образе као  кад ко рекне:  осрамотпо сам ce ! И нехотице понесе сваки од њпх руку к  бради i i повуче je npžico н >е, na један за другдм  одшуњају ce пз ^.елије. ,,А jecir ли наредио да приправе конак за  госпођу сестру,* заттта архнмандрит ; ,,нама ie   свима бдти мило, да je л4по дочекамо.“ Архимандрит ce окрене Ленки. Као чов^к од најбољег овЗзта поздрави je  сада н проговори јој : „Ја ce особнто раду- јем, да can дошо до cpAke познати вас. Сматрај-  те, да сте код своје куће. Ми сви nsiano сес-  тре, пак знамо такову уважавати . . . особито  тако л£пу сестру, н тако отм^ну,1 ' дода ojižnie-  ћи ce љубезно. На то јој пружи руку да ce с њом рукује. npŽKO ц£ле слике архимандритове прелд- вала ce сибтлост најуглађенијег понашања. Алн  му je иј ока сијнула y два три маха зрака,  која je Ленку врло неугодно дирнула. Она му  ce само ћутећки дубоко ћхжлони, али му руке  недаде. „Моја сестра одлази овај час,“ проговори  о. ТеоФан. ,,Ми смо имали мало разговора и свр-  шили смо га. Она нема више никаква посла  овдк. A и  вече ce приближује . . . До Митро-  вице има прилиано покасати, a ваља да дође  тамо пре мрака!* ,,Како би ми њу пустшш од нао тако брзо . . .  To неби било нимало лкпо . . . Шта би о на-  ма мислила . . . Оотаните ви само овд£ милос-  тива ; неможете ви ики . . . та ето je скоро  нок . . .  a ноћ није за госпође да путују. “ Све  што на човкку говори, и  лнДе, и  очи, и  звук  гласа, и  држање ткла . . . све je доказивало, да  би архимандриту особито мило било, да гошка  y манастиру остане. Ленка je осккала, да јој доиста ваља ики.  Послк свега онога, што je проживила y послкд-  њем часу, појави јој ce пркка потркба, да буде  сама, да буде своја. Она захвали дакле са нкколико ркчи гос-  тољубивом домакнну; метне шешир на главу;  огрне малтил, узие сунцобран и  пође. „Хоћеш ме одпратити до кола, Тошо,* ре-  кне о. ТеоФану. Овај пође с њом. „Допустите да вас и  ја изпратим, кад већ.  нпје другчнје!* прнм1зти архимандрит, пак пође  и он с њом. Лакпм скоком сиђе ce госпођа са првога  спрата, и изтгђе на манастирска врата на поље  пред манастир. Махне б1зл ом  својом марамом на  страну, гд4 су јој стојала кола. Ова ce лак»  невидише, јер бијаху мало заклољена. Кочијаш  бијаше л!шо обучен; каруце су биле нове, a  коњп изгледаше, као да су пз ергеле гроФа Пе-  јачевића Код капнје манастирске бнли су сви калу-  ђери изкупљенв, па су н^што заннмљнво го-  ворили. Кад опазе госпсфу са о. ТеоФаном н архнман-  дритом, ступе на страну?  и гледаше све зачу-  ђеним погледом, „Хоћено ли ce ми јошт вцдити?“ заппта  госпођа о. ТеоФава. „Доћићу сутра к теби* рекне овај, „то јест,  ако ми допустн г. архимандрит да могу нз ма-  настнра отнЛи. “ „На свакн начин“ проговори архнмандрит. „Доћићу и  ја с н > и м  ; ицам и онако по- сла y Митровици, a ваља ми ce за поебту о-  дужити!“ Ленка скочи на кола лако као птица. ,,Tipaj оштро !“ проговори кочијашу. Кочијаш ошине коље и ови поскоче као  стр4ле и  изчезну као муња изпред очију ка-  луђера. ,,Ходи са мном о. ТеоФане! Ta ја море ни-  шта и  незнам о  твојој Фамилији, ходи да ми  припов£дш 11.  Сестра ти je дивна госпођа. Ходи  да ми мало повипхе о  љој кажеш.“ Калуђери гледаше, шта je то, да архиман-  дрит наједаред тако признаде о. ТеоФана. Питали су ce очима, но нико незнаде од-  гоненути. НапослЗздку проговори о. еклисгјарх: ,,Ја  сало толико знал, да смо со грозно осралотили.1 < Један од оних ллађих стисне устне, набе-  ре чело, и искриви очи : „А ја опет велим, би-  ће ту h ž k h  други враг!“ ,,Хоћеш опет да забодеш нос куда нетрЗ:-  ба‘ , прии^ти онај други млађи. „Погледај ce  само y огледалу. Отеко ти je h o c  за два, па  изгледа као да je ракијска тиква.“ ,,Хм!“ одговори му овај. ,,Ти си тои крив;  ти си ме турао и гурао док ce врата неотво-  рише. Али погледај ce и  ти y огледало. Тини  ми ce да ти je рожчић на челу израсто. Ниси 11 тако челол лупио о  под ни кад си при рук. опо-  лагању метанлсао.“ На то ce разиђу. 0. ТеоФан допрати архлмандрита y овога  ћеллју, пак онда замолн, да га за вечерас ос-  тави на млру, a сутра ујутру ie  му све казати-  Архимандрит га одпусти и он оде y своју собицу_ 9. Нов чов^к, Ноћ наступи. Ноћ je духовник дана. Може сваки лако знати, каква je ова ноА  била за о. ТеОФана. Свака црта прлзора, y ком су биле главне  особе он и  ЈГенка, прелазила му je no впше пута  пспред духовног ока. Но већ понашање његове црне субраАе би-  јаше му крв y велико охладлло ; a сад лу но-  ћна тлшнна п  враАајућа ce превлада хладнога  разума поногне, да сам себе п олет подлуно y  св ју власт доблје. Што je прошастог вечера  нашо за право по унутарњем осЗзћању дуж-  ностл: то л у  je сад хладнл разум својпм o c b ž t -  лењем показао по све оправданпм. „Њој je тешко — л менл je ! „Али другачпје неможе да буде. „Ta ja саи калуђер. „Одреко сам ce отца и матере ! „Примио сам анђелски чин I „Заклео сам ce Богу ! ,,В£нчао сам ce с црквом. ,,Друга љубав . . . друга нев^ста била б и ,  за мене гадна издаја . . . злочинство ! ,,Само тако je могло бити !“ Онда je подуже ћутао и  премишљао. На-  послДдку проговори: „Неможе ми бити жена, али  ми може бити љубљена сестра. Као такву сам  je срдцу свом иригрлио . . Тако и  остајемо!* Идеа, која га je довела y калуђерство сиј-  не сад чиста као и  прије пред његовои душом,,  Једва пред зору легне y своју тврду постељу  и  наскоро заспи. Опет iiy ce присни онај стари светитељ са  миртовим в^нцем и  каиилавком. У сну разтвори устне и  разговетно ароговори:  ,,Нуз ту капу није м£ста том дивном вЗзнцу на  мојој глави. “ На то ce промешкољи и  окрене зиду. Та-  ко je спавао као заклан дуго . . . дуго . . . Дан  већ бијаше ојачао, кад му н£ко на врати ку-  цне, и  тим га дробуди. Манастирски ђак yђе y ћелију, назове му  добро јутро и  јави му, да га архимандрит к  себи позива. „Кажн, да h.y таки доћи !“ одговори ђаку  и дигне ce из постеље. Оде на манастнрску чесму и  умије ce. Хладиа вода и  јутрењи зрак разбнстре му  живот подпуно. Oc è t h o  je, да му je глава чиста, срдце  мирно. 1 1  архимандрнт није ту ноћ много боље  провео. Јучерањи догађај узбунио га je јако. О н je дмао око 50 година. Алп je много  млађи изгледао. Узраста je био иовпсока; a чннно ce још  вишим, што није inuao велика трбуха. Коса н  брада тек je no н£ку с4ду показнвала. Све ово  чинило je, да je изгледао зшого илађнм. Б$ло  бл^до лнце обично и л:6п  крој очију, бла-  гост на образи н y очима, п  господско држаље  чннпле с.у  га врло пријатном појавон. У гласу му je лежала угодна љубкост, y  говору слает. Ова личност прнбавила му je глас лЗзп ог  архнмандрита. Сасвим je наравно, да су га нарочито  госпе хвалиле. О н пак познат je бно веА од своје нладо-  сти као великп пријатељ л4пога пола. Ово прпјатељство к лЗзшш госпана, и  сим патичка наклоност са шихове стране к њему,  стало га je no свој прилици митре, a нарочито  један случај из раније младости, кои ћемо те ре-  лативне важности радн овд!> да споменемо. У старије већ дане митрополита Страти-  мировића био je он архиђаконом y двору y  Карловди. Би> je млад и  л4п, понашао ce господски и   угодно, допадао ce и  лушкима n женскима: сви  су видили y н>ему за кратко Bpi&ie архимандри-  та и сигурно су држали, да неће предуго бити  без епнскопске круне. Митрополит оде 1825 године на дијету y  Пожун, гд£ дубоко y зиму остане. Зима je била л£па; саоник што може бити  добар ; a вечери ради ране и  сјајне м£ссчине  бајни. Архиђакона су y свакој кући радо види-  ли :  a он je y једну најрадије оддазио. Случајно  je y тој обитељи била млада л$па умиљата го-  спођица. Ова ce јошт са једном другом зажели про-  ■ сањкати. Мати и једае и друге дФвојке пристану  на то, да им ce жеља изпуни. A на предлог г.  архиђакона одреди ce да ce сањкају од 8 —  9  «ати y вече, јер je онда веА пуна мФсечина, Све ce приуготови. Али како буде дружтво изненађено. Г. архиђакон дође обучен y цивндне хаљи-  Н0, сгане на салине иза с^дала, разваје бич л  почне кинстлерски пуцатп. Коњн су имали пра-  порце и  мала звонцета, a јуршш су као крилате  хале по сн4гу улицала. На кратво, весел!; je било нензказано : за-  бава неописано угодна. Али има људи свакојаке пуди ; a и очи нису  y свих једнаке. БАки внде п по ноћи a наро-  чито кад je лЗша м^сечина. На брзо затшч пукзе гром y Пожуну a  разпрсне ce y Карловци. Митрополпт Стратимировић био je y стари-  јим овојим годннама строг презтрог. A нарочито  није знао шале, кад ce о  калуђерниа радило. Прва пошта донесе ту ужасну заповЈсчу  да ce г. архиђакон тај час из мцтрополитског  двора y свој манастир сели. Сутра y јутру дођу манастирске тарнице,  и  наш млади умЗзтник „бичопуцанија* оде и  без  ручка y своју пустињу. Дуго je Bpisie протекло н  о  њему нпје ce  ни говорило, као да je умро. Временом постао je нсти архцмандритомг   али y двор није ишо никад. A непонесе нн епнскопске круне, премдаје  шесету годину жнвота скоро достиго. О н H ii noenž тога нијо престао д^нити и уважавати све, што je лкпо y свкту, a наро-  чнто леђ лладим женскињама ; али нити су му  више пале на ум саонице ни бич. Архиђакон  поотане архииандритол, шегрт мајсторои, ученнк  y irÉ T H iiK O M  : како ко хоке. На крову ланастпра његова нкгована je ве-  лшса густа чуваркука; — -  a нико тако непри-  крива y кућача оно, што ваља да je тајна, као  чуваркућа. За то ce и зове чуваркука, и  зато  je и саде на крововима од куКа. Л Л ш а Денкина слика од синок ннје му си-  лазила с очију, Ил спавао пл ce будаи по по-  стељи превртао, увкк лу je била прзд очниа. Ko je? Шта je та прекрасна жена? Огајство, што ју je увијало, указнвало ce  као она танчица, на којој ce маглене слаке по-  јављују. Оестра му je ? . . .  какви то мили празори  прелазе пркко танчице ! Није ау сестра ? . . . На танчици ce појави друга аровидна дру-  жина, алн и  опет лкпотом дивна, јш л и н о л  бајна!... B L a сваки начин отворило ce полк за особи-  то занилљиву диплолатичну и стратегичну a кцију. „Овдк ce дају нрибавити користи од више  врсти,* проговорио je can себн, кад je ства р до-  бро промислио и  размислио. „Ова дивља светиња" — лислио je на о. ТеоФана, — *може ми начинити скандал и  по-  бЗзћ и  из ианастира. A како ме гледи митропо-  лит, само би ми јошт то тр^бало, A може аш  н  манастир подићи; економ je добар. Па може-  ce пз њега начннпти и какав Досптеј, пак да  вчднш св^та y манастиру.* „Она ce внди да je богата“, ашслио je на  госпођу Ленку, ,па може манастнр y њој до-  бити добру ктиторку, a та би наи доиста јако  тр^бала.* „IîajnoarÈ може одпастн што п за нас. “ Овд£  je мислио себе, те je мало жмпрнуо и насм^шно  ce y једно доба, „ТрЗзба прнје свега задобити о. ТеоФана. „Онда га ваља утврдитн y љеговој занеше-  ности за калуђерован>ем. „Напосл£дку нма му ce отворити изглед на  ycni>x жеље и  Hauipe. „Уз то тр4ба употр^бити сходне начине, да  ce млада госпођа од манастира неодбије. „Онда ваља сачувати манастпру магнет, кон  би  ју к н.ему привлачио. „А најпосл^ nua ce осутн манастир зраком  и  мирисом раја: да јој ce укаже као рај на земљи.“ Промислившн и  размислившп сва, једва до-  чека архнмандрит зору и устане необично рано. Но о. ТеоФана нома ваздан. Hajnocjiž пошље ђаче, да га пробуди ако  јошт није устао, и да га зовне к настојатељу. 10. Настојатељ дипломат. „Ти си необично добро спавао ?“ ироговори  архимандрит. „Ta већ je y велико дан.“ „Касно сам устао* одговори овај мирно али  озбиљно. „Опростите ако сте подуже чекали на  мене.“ Затим меганише, пољуби архимандрита y  руку, и  опет метанише. „Ништа, ншлта,“ проговори му овај благо.  „Учинило ми ce истина подуже врЗзме ; али из  тога видиш да ме ствар интересира. Сад с£ди  на ту столицу пак отвори срдце ; — можеш бити  ув^рен да говориш отцу. „Ја саи зр^о чов£к . . . изкуство мога жи-  вота врло je богато. „Ако T p i 6 a  помагати, хоћу a  и  могу. ,,На тебе многи вичу ; али ја знам да вичу  на свакога. „ М ноги те мрзе . . . али ја те уважавам. „Наша госиода обично нзмаре, кад им  млађи  теже на више . . . ја другчије мислим. „Што више наши калуђери теже, да су  изображеиији, што више имају воље к свом чину п позиву, што већма настоје за тим, да нам куће  цв£тају : тнм су менп дражи и милијп. Зашто>  јер ће Th u боље бнтн свнма, и  калуђерима и   настојатељнма. „Код тебе сам познао више ствари, које  мн ce допадају; држим да ce неможеш на мене  потужпти. „Биће боље п менп н теби, док ce боље  познамо. Зато отвори срдце преда мном, a ја сам  ти ево казао, пред кпм говорнш п коме. „А најпосл^ говори што хоБеш и  какохоћеш. „Непитам те ни за шта; нет^рам те да ии  кажеш, што нећеш сам собом да говорпш. „ Алп да ми H Žnrro мораш казатн, то сам уви-  ђаш ; то си и  синоА увидио, кад си реко да ћеш  ми данас све казати, што држиш, да мп имаш  казати. „Дакле говори : ја слушам." 0. ТеоФан припов4ди архинандрнту y крат-  ко све, што je вама већ псзнато. Архинандрит je слушао помњиво, док je о.  ТеоФан говорио. Кадкад су му ce само црте  лнца иреобразиле ; прн крају узме на образ из-  раз пуне озбиљности. Кад о. ТеоФан свој говор заврши, проду-  жио je артнмандрнт своје Бутање јошт н$ко  вр$не. Напосл^дку му проговорп : „Ниси ни мого другчије учинити као пош-  тен човЗж, као ваљан калуђер одговорио си само  -својој дужности. „Да ниси послушао гласа дужности убио  •б и  себе и  овога и оног-а св£та. „А убио би и  ону сироту жену. „Јавно би вас мњење живе оаранило ; a ка-  луђерсто, то право, чисто, свето калуђерство у-  пнсало би тобе y књигу издаица, y којој je први  уписан Јуда Исхаријотски. “ „Е иој О 0нко“, дода заовим мало уздахнувши,  „итути  могу из соботвена изкуства послужити. „И ти си свештеник; могу и  ја теби свој  rpisx испов£дити. „Био сам и  сам млад ; био y исто таквој  срилици. „ВеЕ оам x t ž o  да б^жим пр£к) Саве са  женсш, која м и je била милија од вДлога св£та. „Но на cpiiy имала je она отца и мајку,  те јој на пут стану. „Мало ми срдце није пукло; али сам кас-  није познао, даје било боље, што тог било није. „Она ce удала посл^, и  била je ср^ћна y  ср^ћној својој породици. „Ја сам ce отр^знио, и  увидио, да би био  ув^к неср^ћан чов^к, да сам онда постиго што  сам желио. „Ако can и посл£ и  ув!ж на њу мислио,  ала je овај спомен био чист, сјајан, п y великој  nžpii нпо. „Ннје ме нпшта y души пекло, ништа мк  срдце прес$цало. „Душа ми je бнла спокојна, a то спокој-  ство основа je мирног жпвота. „Право калуђерство носи y себн најсигурни-  ји ii најбољи л4к протпв таковој болесгп y души* „Дуо си н  чптао си, да су многи y љубави  несрЗЉ ни тражнлн ут&хе y манастирској ћелији  ii т у  je п нашлп. „Незнам je л ти дознато, али мени су ка  зивали, да je и  велпки наш Стратимировпћ раз-  ц^пљено срдце расом завио. „А то исто кажу и  за узвишеног нашег  ЈГукнјана. „Шта више h ž k i i  причају, да je несрЗЉна  љубав и  народног нашег просвЈзтитеља Доситија y  Хопово допратила. Тако сам барем мого слушатж „Колико je дакле rrpžae, да тн останеш  гдА си, кад си већ и  енаке ту. „А има калуђерство по себи већ задаћа,.  које су y стању да ту .празнину срдца изпуне. „Калуђерство je довело Досптијадо оне славе. „Манастир je улио Мушнцком оне nioite,.  воје су га y звЗззде дигнуле. „Ковиљ je и  само Ковиљ одранио Pairka  и  одљуљао његова духовна чада. „Да су ови људи остали y с в £ т у , c b ž t  би  их своим волнама однео, као што je толике  силне друге духовне снаге и  велике духове без  гласа и  имена y свои крилу саранио. „Па дична д£ла толиких црквених Јерарха,  кои су као епископи и  архиепископи име своје  ов^чили! „Њих je калуђерство, њих je манастир до  оних висина довео. „Но све су ово висине славе, коима ce и  из-  ванманастирскин д^лањеи долази. „Ал има манастир баш y свом правоме жи-  воту ствари, које нису мање славне; ,,Ту je на прилику служба божија y мана-  стирској цркви. Ова може чов£ка узвисити до  анђела, попети међу светитеље. „Помисли само на нропов1}дање y цркви. Гд£  je така прилика на другом м/бсту, доАи до име-  на једног Јоанна Златоуста. „Узвишени позив испов^сти доводи чистог и   чов$кољубивог духовника до висине оветих апо-  стола Петра и Павла, и  даје му y руке кљу-  че од раја. „Молитва над болнима. .. повраћа често ми-  ло здравље отцу и  матери, сину и кАери .. ..  затвара гробу врата, и  отвара двери cpite ку~ tana, које je већ смрт црннм велом полела обмо-  таватн. „Уздизаље манастирског имања . .. ср^дства  за етоструке благотворне ц^лн .... „Практично мудрословље . . ,,Свето п^сништво . . . . „0  ! nžcHa, дивна п4сна претвара просту  манастирску цркву y храм небеоке славе, гд4  анђели поју свемогућем пр^столу химну хвале  и славе. ,,И дан данас може један прост калуђер y  нашем манастнру дотЗЈрати да га c b ž t  светнте*  љеи лризнаје и уважава. . .  да буде правид  светитељем, врачем души, срдцу и  уму наро-  да, вођом к свему, што je узвишено, свето, сјајно.® 0. ТеоФану играло je срдце y њедрима док  je ово слушао. To je манастир, каква га јо он  y идеи виђао! Млада глава, која га je y мана-  отнр довела, полиолила je бар кадкад на Доси-  тија ! „Али Hecsii нико држатн, да све ово само  собом долази ! ,,Не ; y манастиру живе људн, као и  други  људи, људи гр^шни, слаби, y толико тврђег срца,  што су ce свега одреклн што друге заннма, убла-  жава, укрокава. „Борбе тр^ба... али нема суиње о  ycnixy,  ако ce само нде своии путем. „Ето и ти си данас једну запркку божи-  јом помоку прешо. „Ти си био на опасном путу. Нетркба да  ти ја то кажеи, видиш и ти сам. „То je велнка побкда боље природе y теби,  што си напаст најжепгке страсти тако јуначки  одбио. „,Ја ти чеотитам на тој побкди. „Шта би било ? Кратко вр^ме страст би  памет умотала ; живио би као y рају. Али би  брзо памет сијнула ; ти ба видио, да си пао као  нико, пао ко Адам y рају. „Са свнју отрана пружиле би  змије отров-  нице главе управљене твом срдцу и  савксти: нити  има онога на свкту, ко би ти y напред мого ка-  зати, да Аеш свршити без казни, кад си ce подао-  rpžxy, „Но уједно тик си показао, да y теби жи-  ви снага, која je доста кркика и за најтежа дкла. „Ватра куша вркдкост злата a опасност  снагу човкка. „Послк те сјајне иобкде можеш бодрим, ду-  хом ступнти на бојно поље са другим. против-  ностима. „То си дакле добро учинио и  ваља да оста-  неш при тои. Иие Ае ти остати сјајно, савксг  чиста a будукност без отрова. „Ади: као сестру можеш je пуним пра-  вом сматратн. Без сваке љубави, a нарочито без  љубави свете и чисге смежура ce срдце y чо-  в£ку, н он постане огор$ли пањ. „Прво Bpiiie нетр^ба да ce виђате, али ка-  саије можете ce и виђатл u разговарати. „Твоја сестра бике сестра свега манастира.  Ми кемо je сви примити као своју сестру . ..  као браћа сестру свога брата. ,,Она може бити правнм анђелом храни-  тељем нашег манастира ! „Знаш, да наша 'обитељ није богата, што  више да je спромашна. „Госпођа ЈГснка богата je. Она може цркви  нашој знамениту помоћ принети, a да неос^ти.  A то je одаошај, кои само поштовање заслу-  жује ii доноси. „Али je првих дана несмеш видитп, јер би   ce рана позлЗздида." ,,Вн сте чули,, да сам јој об^ћао да Бемо  ce данас видити !£ £  рекне на то о. ТеоФан погде-  давши y очи архимандриту. ,,То je истива£ £  прим1;ти архимандрит,  погледавшн га пронпцавајућнм погледом. ,,То je истнна. Можеш јој писати; и  мораш  јој писати. Око je прозор за анђела a врата за  ђавола. Тако ми je сам покојна Иринеј казао;  U  нмао je  ггосве право. Благо чов$ку, што крв није као зрак коим дишемо, него као црвено ви-  но. О во врије y свом суду, али ce не прелива  као узбуркани в£тар преко брда и  долина. „Пиши јо]. Напиши јој како најбоље знаш.  Кад човЈж пише, много Ее рЗзђе погрЗзшити, него  кад устима изражава што мисли. Ја ty  јој јошт  данас однети твоје писмо ; казаћу јој, да си ce  узвисио y анђеле и  светитеље, да си сачуваи  име благослову садашњости a славз будућности. „Теби пак ваља да ce занимаш ; да си y  послу свеједнако. Твоја je задаћа да ствараш  и подижеш. „Ено ти цркве .. .  молитве су крила y небо. ,,Ено ти писоле. .. школа je сабор анђела. ,,ДаЕу ти да садиш, дотично продужиш  наш шљивик, да буде, каква га нигд$ нема; a  одредићу ти један комад земље y Петковици да  засадши виноград, кои ће ти име за навЗзк y  манастиру одржати. ,,3нам да ум&ш, хоћеш и  можеш. Пре-  прави све што ваља, па почни како врЗзме за  то наступи. „Јсси ли задовољан ? ,,Ја мислим, да ће тако бити најбоље!“ 0. ТеоФан ce премишљавао подуже. . . Нај-  посл4 рекне: ,,Кад мислите да ће тако бити  најбоље, нека ... буде !“ На то ce дигне да пође. ,,3а пол сата донећу ваи дисмо !“ ,,Па куда ндеш?“ Ј  моју ћелију ! “ „Није потрФбно; ено ти дисакег стола, хар-  тије, пера и  мастпла : то je све y бољем стању  него y твојој Еелији. Ја идем y другу собу, да  ce спремим на пут; a ти е£ди ту, па пиши на  тенанн. Имамо времена. Зааов^дпћу да ce пре-  праве кола, па сам ce до подне и  вратио. Мн-  тровица ннје далеко, a мои су коњи добрп.“ To рекне и одведе о. ТеоФана к писаћем  столу. Зазвонн и  каже ђаку, да му ce каруце  упрегну и  пред манастир пзведу, и  оде y другу  собу. Врата за собом затворв. Тано ce умије и   очешља, и  лЗш о обуче, тако да ce чнсто засија. 0. ТеоФан ce мало додуже неогласи. Е Г и -  смо je било кратко, али га je дуго састављао.  Најпосл£ подпише га и поспе i i ž c k o m ,  пак онда  ce накашље, дајући знак тим да je готов. Врата ce одхчах отворе н архимавдрит и -  зиђе к њему сасвим готов за пут. „Ево, вис. преч. господине; ево вам писмо.“  Архимандрит узме писмо из руке о. Тео-  Фана. Изиђе с њим из своје собе, закључа je и   сиђе ce на кола. II. Тетка и  неђака- Ленка дојури брзо y Митровицу. Beh. јој ce путом разроје мисли y глави. Кад у ђ е  y собу ucžth  да ју  глава боли. Њу je дочекала тетка, материна сестра, с  којом je y Митровицу допутовала. ,,Та гд£ си д£војко ? Ето ce већ ноћ спу-  сти, a ти недолазиш. Шта м и није по глави  пролазило. Хвала Богу, кад те видил да сн ту,  и да си здрава читава.“ „Није ми баш најбоље,к  одговорн Ленка y  полу чујући, што стара говори, y полу пак не-  чујуЕи. „Заболи ме глава. Mopaty лећи. ЈГаку  воЕ тетка!к За тим оде y другу собу, коју бцјаше за  себе задржала, док je стара као в^рни чувар  спавала y првој соби. Ленка није могла спавати ; узбуђење било  je велико. Мислима и  преметању нигд^ краја. Нећемо потање описивати њено стање. Сваки  га себи може лако представити. Више јој ce пута  пречује онај паклени грохот калуђера. Једва  пред зору заспи. Није дуго спавала. У сну јој ce приказао  онај ужасни призор из манастирске ћелије. 12 * Глава јој бијаше попустила, крв ce мало  умирила. Кад ce пробуди, наравно да јој je прва ми-  со била оно, што јој ce синоћ догодило. „Право je имао Тоша. Ја сам бнла на хрђа-  вом путу. „Чудо, шта узавр^ла крв учннп. У онај пар  отишла би  y сам пако. „Мн неможемо бити нуж п жена. Немо-  жемо никако ! Бићемо дакле брат н  сестра. „Колико сам га пређе љубила, толнко га  сад не^ц^ннво уважнвам. „Он je био мој анђео хранитељ.“ Сад јој ce опет појави пред очима она у-  жаса пуна сцена. Стр^се ce. „Чудо! Доигла сам да га видим. О д куда  наједаред она ватра. Одкуд она страст? „Неггитај Ленка ! „Бог те je сачувао! „Пружи му дакле руку, п буди му, што  желп да му будеш! „Буди мила сестра љубљеном брату. „ Тако нека буде! „Како ми je олакшало на срдцу!“ Ko нознаје нарав чов^чију, он ће разумЗзти  и  схватнти стање Ленкине душо. Кад изиђе на крај смЕси, која јој бијаше  узнутила и главу и  срдце, сване јој y глави,  усели јој ce мир y срдце. Отвори прозор. Укаже јој ce дивно ведро  јутро. Св$жа хладовина покуља јој y собу. Зрак сунда и  струја зрака одговорише св£-  тлости y њезиној глави и  струји y љезином срдцу. Нов ce живот роди y н >ој. Стара тетка устала je одавно, и  прислуш-  кивала je код врата од Ленкине собе, да ли je  ова будна. Кад чује да ce прозор отвори, одшкрине  полагано врата и  уђе к нећаци. Ова je стојала y дражестној јутрењој ха-  љинк код прозора. Кад ју тетка опази обрадује ce. Веселим дакле гласом поздрави je. „ Добро јутро, ЈЕенка ; добро јутро д^војко! “ ЈГенка ce осврне, и  одговори „добро јутро  тетице!“ Глас одпоздрава и  садржај тога уиири стару. Она приступи ближе; загрли нећаку и  п о -  љуби je топло. Ленка пољуби стару y руку. „Како си спавала? — Боме сам ce ја си-  ноћ јако била поплашила. “ „Како je било, добро je прошло!“ одгово-  ри неЕака озбиљно. „А гд£ си била? Нехт^де ми реАи ни гд^  си била, ни од куд долазиш. Ти, јогуниде !  Ти!“  И опет je загрлн и нзљубп. „Ж боље  је,“ примЗзти јој нећака. „Други  пут ћу ти све казати, a дотл£ ме немој запит •   киватп ; впдиш да сам здрава и  читава, па можеш  бнти задовољиа. „Данас ћемо кућп. „Имаш. кога овд^ походиги, походи га до  подне. 1Тосл£ ручка ћемо y Н. Сад.* „Ја сам јучер бнла код госпође Пуљиниде.  To ми je једино познанство још нз младих го-  днна, Нисам je впдила има пуна Bpirka година.  Али je и она остарила.* „Но сигурно није тако л4па бакица, као моја  тетица, je ли?“ Ово рекне Ленка na загрлп своју стару  тетку. ,,Е није да“ , отане ce ова дифрати. „Теби  сам л^па, a другн кажу да сам авгара.* „ЈГажу, тетице ; лажу. Нема иојој тетки  пара. Па кад ce још л^по обуче, па метне нао-  чари, па стане читати Љубомвра y Елисијуму...  Бога ти тетице, колико сн га пута до сад про-  читала?“ „Опет ти мено заједаш, неваљалице једпа! Да богме. To није роман по моди, као што су  они твои, како ce оно зову? „Христо Монте* —  „Монте Христо!* поправи je нећака. „Све јсдно“, рекне тетка. „Монте Христо —  Христо Монте. Није по шији него по врату. Па  „кајмнисе ф о н  Париз". „Но, тетице . . . Нисам знала да ти и  н£-  мачки штрбецаш ..." „Та чула сам, Еерко . . . али да ти право  кажем, незнам јесам ли добро изговорила. . .“  „Сасвим добро; мало по србски, али ће те  свако разуагбти, ко зна шта хоћеш да кажеш.  Но немој да ce дишпутирамо; немам ја ншпта  против Љубомира y Елисијуму. Ta и  ја кад сам  била мала читала сам га спрам м£сечине.“ „И вр^дно je Еерко !а „И вр^дно, вр£дно, тстице. Hero нисам свр-  шила што сам почела говорити. . . Дакле, кад  моја тетица метне б£лу набрану капу на главу,  ваочари на h o c b L, па сбдне и  чита Љубомира  y Елисијуму . . . Онда јој нема пара, што je  л$па; баш као . . . као . . .  но, као проФСсорка."  „Него ваља да ч>руштукујемо.“ „Ја јучер нисам добро ручала,.. нисам ни-  шта вечерала . . . Нисам ноћас спавала... па да  виш да смо y Бечкереку, па да нам сад Јула до-  несе нашу каФицу . . . чиви ми ce, да неби ни  дв^ шољвце биле сувише.“ ,,Па томе je лако nosioh.nK , приагбти стара,  изиђе брзо из собе н зазвони по служавку. Ннје дуго постојало, алп ето тн Фруштука..  изгледао je сасвим господскн . . . Служавник 6ž-  лнм утирачел застрт, шољнце и вандле од ф и -  нога бЈлога порцелана . . . шеАерница од новог  сребра. , . ,,А јел добра каФа?“ запита тетка под-  ворниду. „Код нас je најбоља каФа y Митровици, мп-  лостива,“ одговори д^војка. ,,Е впД и^емо . .  рекне стара госпођа. „Ако  каФа буде добра, повешЕемо те y Бечкерек, па  Аемо те тано удатн за једног спахију. Je си ли  чула о  банатским саахијама?‘; „Нисам !“ закнкоЕе подворница. ,,Ја can пз  Земуна . . . била сам y Београду. . . па сад мн-  слим шгћи y Букарешт . . ,,Е онда тн и нетр^ба Бечкерек и  његове  ссгахије,* примАги стара. . „У Букарешту ниа  бољара . . . тамо су свз гомиле од дуката.“ Подворнпца ce опет закикоће. „Е, нпсио мп  научене на дукате. Ја бн била задовољна и  са  банкама1 “ О во рекне, па пошто je била међутнм стол  застрла, и  посуђе и  шоље на њега нетнула. . .  < > д е  из собе. Али je најпре пажљиво погледала и  стару  и  младу госпођу. „Добро, добро, тетка . . . још te  та доБи  y Бечкерек да изкупшп об£ћан>е,“ ј, Ш то  му драго дијете,“ одговори стара.  „Некадође; неФали јој ни y Бечкереку то, што  има y Митровици. Собарица собарица, било y  Митровици било y Бечкереку. A нити je ш то-  деуго била y Земуну, нити Бе да буде y Бу-  карешту. Hero хајде с4ди, да ce Фруштук не-  олади.“ Међутим je ЈТенка насула и тетки и  себи. Кач-а je врло добро изгледала. Стара je међу тим Фруштук коштала и   стане главом rope доле махати. ,,А, Фајн. Евала ! Можеш сести и јесги. .  „   ни цар нема боље.“ И заиста или je Ленка била за кафу, или  каФа за њену глад . . . Фруштук je био врло у-  годан. „Сад хајде да ce полагано спремимо, па Бемо-  y 12 сати мало што ручати, и  одмах на пут  поћи,“ рекне Ленка устајуБи. „СЗзди ти само, ја ћу све паковати . ,,Паковати ! Тетице, да вас чујепокојни Ви~  даковиБ . . . та некаже ce србски паковати, него-  поспремати !“ задирне je Ленка. „Е Аути бога ти дЗзвојко . . . Старо . . тупо. Ја овако научвла, па шта ty. Ko добро,  што није Ввдаковаћ жив .  . . било би ли зан-  ста непрцјатно да ми зам£ри.“ „Кма кх и  горих, кон сад живе !4 „Шта ти твон жутокљунци, ваљада? —  Баш ми je брига за те. Ти нису врЈдни кал-  пака покојног ВидаковиЕа. „Богме, то je био чов£к !  Обћам га ce као  данас. Он je био проФесором на нашој шмназијн.  Као да га гледнм. Онај сиви самуркалпак зими,  па оно модро ја п .. . . огртач, хоћу да кажел  шлиФер са 7. јачица, чнзме с високии сарала. „Па Фрак од плаве чохе, са жутим дугле-  тима ..."  прпхвати Ленка. „Да,“ наставн тетка, ,ито сн чула од мене,  па штап y руцп, подебео балбусрор са сре-  брннн оковом... Е лој спнко, другачпје je такав  чов^к изгледао, него свц садашњн сгшсатељи  — Фићфцрићи. “ „А јесте ли ce добро пазшш“ запита ЈГен-  ка см£шеЕи ce. „Е да, нема од тог ни говора", прим^ти те-  тка достојанствено. „Друга су оно врелена бнла.  Нисам ce усудила ни проговорити кад je он  био y друштву. Пред Видаковићем да проговорим  ја балавица. . . Боже сачувај ! Ta стегнуло ми  ce грло, па немогу од тешка решпекта ни слов-  ца да изтиснем. . .  A ннсам ја много пута знаш h e  била с њиме. Једаред дваред десило ce  да cau га нашла код Каулиције, a ја сам ce  дружила са његовом Катицом . . .  a иначе само  сам га на улици виднла, кад пролази поред наше  куће, па ми ce чинио, да није као други људи  . . .  Боже ме прости, чинило ми ce да je какав-  светад. * „Ха, де да те пољубим за тај разговор мила  тетице,“ рекне Ленка смђ'ући ce, премда мало  кисело, па то и  учини. „Та кости незаборав-  љеног списатеља морају ce y гробу од радости  потр^сти, кад му кћери народа тако о  њему  говоре. И ја имам радо покојног Видаковића, и   да je којои cpishon жив, би га y госте позвала  па би га подворила и  пржастила да неби знао  шта га je снашло. Господин Јоца казивао ми je  да je радо што добро и појео и  попио. Али y  посл!;дн>е вр^ме није му баш најбоље ишло. Ту  je госпођа Јовановићка инжинирка учинила Ma ca и  себи и нашем народу. Она га je y своју  кућу y Пешти см^стила, па га je надгледала,  и као рођена сестра н^говала ; она му je очи  затворила. Тетице, ја сам с њом позната . . .  па сам je толико пута изгрлила и  изљубила, кад  ми je о  посл£дним часовима љубљеног списа-  теља свЈга времена припов^здала. Баш јој хва-  ла; све Србкиње ваља да повичу : Слава јој !а Старој ce укаже суза y бистром благом. оку. Она ce днже и  проговори кроз сузе: „Лака  му била зенљица : a Србљи га неАе никада за-  ■ боравити.* „И неће“, придода Ленка одс^чно. „Доћиће  већи духовп и бољи списатељи. Али ће ce на-  род ипак мило с£ћ.ати списатеља свога детнњства!*  Сад ce разиђу госпођеи стану ствари купитн  да ce за пут спреме. 12. Није како ce xote, него како je суђено. Управо су биде спремиле стварн и за пут  приредиле све, и  ciuie y теткину собу, кад h è k o  кудне на врата, и  на одговор слободно, уђе. To je био архимандрит, с којим ce бијаше  Ленка cH H ot познала. Она ce тргне и на час пребл§ди. Онда у-  стане, прнми поздрав долазеАега н понуди] га y  другу собу, али заједно поведе ообом и стару  госпођу. Пре него што ce архимандрит посади, про-  говори : „Извините, мшгостива госпођо, што вас уз-  немирујеи.“ Ленка му прекине реч: „Одростите, господине архнмандрнте, али  менн неприпада наслов милостива госпођа- , мој покојаи супруг нити je био племић ни господин  . . он je бно добар ваљан сеоски трговац y Ба-  нату, и  више ништа. “ Архимандрит ce иеђутим бијаше веА на  одговор приправио и  рекне : „Ваше одлично по-  нашање даје Вам пуно право на тај наслов, коим  сам ce послужио. Међутим ја Ау ce служити  онако, како внше одговара Вашој смЗзрности и   жељи него личној заслузиЛ На то с§дне на канапе поред старе госпоје,  a Ленка ce посади y Фотељ с друге в& егове стране  ближе прозору. „Ваша рођака?* запита архимандрит по-  гледавши на стару. „Моја рођена тетка, Марија Новаковић  удовида. “ Архимандрит ce на то иредстави старој  госпођи. ,,.Ја самВам донео писмо, госпођо", обрати  ce Ленки. Извади писмо из листнице и  пружи  јој га. У Ленки ce сви живци потр£оу. Тражила  je мало да оддахне, и  зато стане писмо превр-  тати и  с једне га стране загледати и  с друге. ,,Ви Аете већ знати ко пише?“ запита je  архимандрит, мотреЛи оштро али непримЗЈтљи-  во. како ce она при том држи. „Мислим да знам“ одговори Ленка, која ce бнјаше међутна подобро окуражпла. Разпечатд  писмо и  стане га y себи читати. Њено лпце непромЗзни ce ни цртицом. Присутдост тетке п  странога господпна учи-  не јој лице каменом. Прочитавшн писмо савиј&  га Ленка и  метне га ггред себе на стол. Стара госиођа гледала je то на архннан-  дрнта, то на Ленку, незнајућн шта je д како je. „Видпте из свега да пред валха стоји ваш  иријатељ . . . ваш прнјатељ,* проговорп архи-  мандрпт. „И зато држпм да ћете ме за такова  н  сматрати, и  радо прнмитл сваку услугу, коју  од правога пријатеља тражитп н примити Ленка незнађаше правога смисла овнх р$чи;  она нх je дакле само просто саслушала. Архимандрнт ce обрати старој госпођи п  запита ју : „Јесте 6и л и  кад год y овнм странама?“ „Нпкада до сада,“ одговори му она. „А јесу лн вам познатн наши манастири  са ове стране Фрушке Горе?“ зашгга он даље. „H ii с ове нн с оне стране“ одговори стара;  „ја нисам до сад била ни y једном манастиру, до  y Ковиљу.“ „Е па то ваља сада да ce иало по њима  обазр^те, барем по кајближнма." „Ленка хоЕе да идеио одмах п ослЗз ручка куАи* проговори на то стара. „Па тако неће-  мо ни сада ни једнога виднти моћи. “ „Одлазите јопгг данас?“ обратн ce архиман-  дрит Ленки. „Одмах посл!; рулка!“ „А, тога немојте чинити !  — A ако в eh  неможете дуже остатн, a оно допустите, да вас  одвезем бар уманастир К. . . Тај лежи на ва-  шем путу. Ту ћете прегледати цркву, и  видити  како манастир изгледа, пак онда сутра можете  рано noha даље. И ја hy с вама доћи.“ „Није нужно да ce трудите гооподине,* рекне  Ленка. „Другом цриликом лровешћуја моју тетку  по Фрушкој гори. Али сада морамо одлазити*. „Ви сте познати са госпођом Пуљиницом  овд£. Ја сам , код н > е  одс£о, јер je то моја при-  јатељска кућа одавна“, проговори архимандрит  на то старој госпоји. „Она ми je о  вама говорила  и  казала ми je да би радо видили кои манастир  y Фрушкој Гори. A она ће с нама поћи . . . то  he вам бити још згодније. “ „ïa  мени би било лраво,“ проговори стара.  „Ја сам доиста са госпођом Пуљиницом о  том го-  ворила и  она ми ce обећала да he с нама поћи.  Али ето, кад д^те хити кући, то мора да има  разлога; пак за то морамо одлазити. A ја би  заиста врло радо видила барем један Фрушко- горскн манастир. Ако га сад невидии, нећу га  никада ни видити, па ћу y жељи и унрЗзти. “ „Е, ту жељу госшхђе тетке морате ува-  жити,“ прихвати архимандрит. „Кајали би ce  до смрти, да јој то сад неучпните, н да јој ce  — та смртни смо људи — што догоди, то неби  моглп себи ннкада опроститн.“ На те р!зчи своје тетке п прилгЈтбу архн-  мандрита нађе ce Денка ирисиљеном да прис-  тане на то, да иду посл£ ручка са госпођом  Пуљиницом y речени манастир, да тамо пре-  Hote, пак сутра да ce упуте управо куКи. Стара тетка радовала ce доиста као д4те  овом крају разговора. Ko зна, како наш c b è t   гледа на наше Фрушкогорске манастнре, тај te   разунЗЈти гопду жељу старе госпо^е. Припов^да ce y народу, да je један бачки  кочијаш возио киријом једну обнтељ y Фруш-  когорске манастире. Као што je познато, има много људи y на-  шем вароду, којн ужасно сгсују. У те људе спадао je и овај кочпјаш. Док су ce возили по Бачкој, служно ce исти  тим своим обичајем y излишној м^рп. Ho наједаред престане са аегове стране  свака псовка и  опомнњао je своје коње врло  њежним изразима љубави п  старања : хајде ра-  но, хајде голубе, и т. д. To падне госдодарима y очи ; али незна-  доше од куд тај умиљати в£тар дува. Тако су прошли овоје Фрушкогорско дуто-  вање, и вратили ce ср^ћно y Бачку. х 1им су ступили y Бачку, одрЗипи ce на  једаред језик кочијашу, и стара п£ома почне  снова, реко бих y умноженом издању. Господари ce сгледе, шта je то сада, и је-  дан га запита : „Море Гавро, шта je то о  тобом?  Ових дана био си сасвим други чов£к спрама  тих коља. Бисто нам je бш го мшго, како- си био  с њшиа благ и љубезан. Одкуд то, да си опет  стару кожу навуко.“ „Е, господару,“ одговори Гавра и пљуцне  извадивши лулу из уста. „Ових дана били смо  све y  манастири и близу њих, па нисам cmžo   псовати; a сад смо опет од њих далеко, па може  поднети." Сад тек схвате гооподари моменат Гаврине  перипетије. У даљини сјају ce Фрушкогорски манастири  y чаробној св^тлости нашем народу, a нарочито  старијим женским особама. Одтуда онај жар y жељи Ленкине тетке, a  одтуда бар једном страном и  то, да ce ЈГенка скло-  нила да јој жељу изпуни, ма да je, нарочито  сада, имала пуно узрока свог да сваки манастир  обиђе, i i што нрије похита куЕи. Ha t o устане архимандрит да пође, гово-  petn : „Посл£ об^да доћиАу дакле ја са госиођои  Пуљиницом овамо, na Лемо ce онда одвезти. “ На ово пружи руку посвс пријатељским  начином старој госпођи, Ова га пољуби y руку.  О н ју благослови : „Бог својеју благодатију. “  Ленка ce само поклонн. „Ала je то љубезан господнн," проговорн  стара, кад га изпрати и  натраг ce врати. „То  je прави господин. Јошг нисан виднла таквога  архимандрита. Све je на aeiiy" господокп, и ха-  љпне u персона и начпн. He као онај наш y К.  неочешљан, неодељан ; h iit ii  гледи као свеште-  нш с, нн говори као гооподин. Овај мн ce баш  допада : овако ваља да ce држп п  разговара  сваки, који крст на прснма носи.“ Ленка није ни слушала шта јој тетка го-  вори. Она je на ново узела naciio са стола, ка-  ко je архииандрит вз соое оташо, те га je чи-  тала ii читала, и то тако с ц^лом душом, да  нити je што чула ни виднла, што y собн бива.  „Какво ти je то писмо?“ запита je тетка.  Но Ленка ннје нн ове pžan чула. Стара je стојала и  чекала, да Ленка остав и  писио h да ce с н > о м  разговара, али тога недо-  чека. Остави je дакле нека чпта докле јој je во-  ља, a она пзиђе y своју собу. Посл£ ручка дође госпођа Пуљи ница ови-  ма y гостионпцу. ЈГенка даде уар^гнути сво.је коње y кола. Недуго затии дојуре и  архимандритове ка-  руце са четири жерава пред гостионицу, и  отану. Архимандрит дође ropfc, и чувши да оу  госпође за пут готове, позове их да пођу. Као уљудан господин пружи руку Ленки,  да ју одведе на кола. Но ова рекне својој тетки, да даде госпо-  дину своју руку и иде о  њим, a она ће са гос-  ш хђом Пуљиницом за њима. Господин архимандрит сведе стару госпођу  до кола и мишљаше понудити Ленку да с њим  на његови коли иде ; али ce ова вев. бијаше са  госпођом Пуљиницом на своје каруце посадила,  и тако архимандрит nolens volens понуди стару  тетку на своја кола и  посади ce крај н > е. Старој je било врло угодно, што ce возила  са госиодином архимандритои на четири коња:  али овај 6žme ту вожњу сасвии другчије пред-  нацртао, па му небијаше сасвим угодно, кад му  л$па удовица округове помрси. Међутии као прави дипломат унотрЗзби и   ову прилику, да стару за себе задобије. И доиста je стара тетка тако била обчи-  аена пријатности и  разговором господина архи- 13* мандрпта, да би  му дала првн глас за митрО '  полита, да je тр£бало за то гласовати. 13. Настојатељ кесеџија. Дошавши y манастир К. . . затеку тамо  архимандрита доиаћнна п јошт једног старијег  архимандрита, настојатеља манастира Р. Представе ce. ДомаРпн архннандрпт бно je архииандрит  Гурпје; оног старијег архииандрпта представн  домаћпн као архпмандрита Прпшу. Домаћпн. остави дошљаку колегп стару  тетку, a он поднесе руку младој нећаки, н T a  xo пођу. Госпођу Пуљнницу усррки треРи  крстонссац својии спроводом. О ни су били веР  н онако стари.знанци. Одведу госте y дркву. Ленка дарива честнп ковчег богато. „Колико је?“ запита потихо Р-кн архиман-  дрпт домаРина, кон уцотр^бп згодну прплпку,  те дар нз таса y свој џеп премФстн, да га ко  неузме, коме непђаше. „Дванајест.“ Одговори овај значајно. „Мажи пнскове !“ одвратн му овај. „Помози ii ти,“ шапне му домаћпн. О во наравно није нико од гостију чуо, a и  да je чуо, неби знао, шта значи. Покажу за тим и  ризницу. Ризнице Ha-  mux манастира врло су празне. Један и  други  предмет од какове важности, и  то y једном дру-  том ли манастиру, иначе ништа што би чов4ка  занимало. Шта je овому стању узрок, то јошг нико  није показао. Једни мисле, да није ту никад ништа ни било. Други говоре, да су учени људи из дале-  ке зенље долазили, и  све дхто бијаше знатније  и знаменитије, поодносили. Н ЗЈки најпосл^ држе, да ce нијо чувало, ка-  ж о би ваљало, јер манастирски житељи незна-  доше вр^дности, која y таковим стварима стоји. Брзо дакле бише гости готови са прегле-  дан>ем ризнице. Особиту позорност гостију побуди од$ло  србских деспота. Није само кривица настојатеља тих манас-  тира, што те ствари нису тако описане и  на-  цртане, да их може видити и онај, који нема  прилике и  трошка, да их y нарави види. Ииамо ми људи изван манастира, који су  зато и способнији, и  вигпе позвани, па нису тога до сада учпнили, барем не онако, како би то  код ср£книјих народа одавно били учиншш. Настојатељи су само y том јако сгр^шили  што ce нису старали, да ce такове реликвдје  боље сачувају, п цЗзлнсходнвје см£ете. A митрополити старнји сгр$шили су Богу,  што ннсу за времена све те драгод^ности на-  родне под своју руку узели, те их к себн пре-  нелн, под строги надзор узели, н на једном nž-  сту изложили онако, како бн народу пред изо-  браженим c b ž t o m  на углед служиле. Но сад je овако. Да ce вратимо нашнм гостима. Обишавшн ове, што бнјаше занимљиво y  манастиру, понуди домаћин госте, да ce потру-  де да виде мало предЗзл око манастира. Сунде ce бијаше већ подоста к западу спу-  стило. Преднетн бацаше с£ни дугачке. Небо чи-  сто као сребро. Тшпина подпуна. Стара тетка бвјаше сасвим узхићена ма-  настпром и изнутра и споља. Да ју je k o y том часу понудио да ce по-  стриже, и  да то може код нас битн ....  ве-  Bipyjeu, да ce неби одрекла „мира н јажо вч.  мир4. “ За њ у су ови часови били часовн чнстог  духовног уживања, каквог до сада ннје дмала. Са старом je ишо њен господин архиман-  дрит. Де.нку je спроводио домаћин. A госпођу Пуљиницу забављао je онај  други архимандрит. Домаћин архимандрит био je врло научен  чов4к. У погледу вачина, коим ce обходио y дру-  штву, била су два мн>ења. Једни су говоршш, да je подпуно свЗзтски  4 0 b ï k , a други, да није за Финије друштво. Кои су имали право . . . то ce незна, јер  мњења неспадају ни на цароке судове ни на no-  роту. Спроводећи Аенку развио je архимандрит  све дражи св£тска чов£ка. Био je п ун : досАгака. Говор му ce преливао као најл$пши „ка-  'лоспинтехромокрене.* О чи су му разнобојне искре просипале ; уста  ce најсочнијим смАхом развлачила. Но госпеђа je била баш тај дан y оном ра-  сположењу, које напрема свим дражестима и   тЗзла и духа бијаше оно, што зид бобу. Било je часова, y коииа није ни чула, шта  јој цратиоц говори. Она остане хладна. На више питања не даде  му ни одговора. O h je очевпдно ово негграво тумачио, кад  je узпмао, да му артпљерија с усп^хои оперпра. По гдЗжоја зрака y очпма пратиоца дпр-  не госпођу неугодно. Гд^које лу р£чи садржаваше два смисла,  од којих ју један ув£к вр^ђаше, ма да не*  знађаше управо зашто. У смЗЈху му одспјавапге н^што, што младу  жену чешће натЗзра, да предиет погледу на дру-  гој страни потражп. „Мп Аемо сад на онај малп брЗЈжуљак. 0-  данд$ je неоппсано лЗш  изгдед на равнп Cpžn.  Hero ви сте ce, чини мп ce, уморили. Вн Бечке-  речани знате само по паркетпма п банатској  длановпдној равници без умора ходптн. Дајте  руку, па ce ослоните мало на иене!“ На ово узме je под руку да je уз брЗЈжу-  љак поведе п случајно јој руку јаче притпште  уз себе. Ленка стане ову нзвпјати. „Оставпте само руку на миру, није менн нп  мало тешко вас водпти. Ми смо калуђери одчорнп  људи. Док мирјани своје сладке терете свакп  дан вуку, пдемо ми салтаџије, сами лако кроз  најлЗшшу природу. Сад незнам управо шта je  боље. Ако je истнна, што путници ппшу, да  пола сласти изгубн, ко сам путује, ондаје на-  равно боље пмати друга при свему, што духу чов£ка г о д е г .  Ево сад смо на бр^жуљку. Погле-  дајте само каква je то краоота ! О но вам je та-  3 1 0  Авала, недалеко од Беиграда, ово je равни  Cpžn, y ком нема отопе нзурађене. О но тамо  на десно јесу Босанока брда, Цер, кол^вка Но-  церца Милоша. Ено Руме . . .  a ено Митрови-  де. Незнам ил доиста видим, ил ми ce само чи-  нп, да тамо видим Саву као танку сребрну пру-  гу. Видите ли je ж ви?“ запита Ленку и погле-  ди јој дубље y очи. „Невидим,* одговори ова, и извуче руку  изпод љегове. „А погледајте мало иза себе. Ено вам нај-  л^дше партије Фрушке Горе.“ Ленка ce окрене, и ту јој ce покаже док-  ста слика пуна дивоте и чара. Зраци сунца, ко-  је ce веЕ западу клољаше, обасули 6ixy ropy  неописаним дражима. „А ногледајте тамо“, рекне архишандрит  ii покаже јој сЗзницу од дивље лозе, и y њој  клупу. „Ово je капела за најсрАћлије вр4ме  чов^штва, за млада срдца ; за вас реко бих баш  као нарочито прављена. Ту с£дити, око себе ову  дивоту гледати, из пЗзсничких уста прел4вање  страстне љубави слушати, a y срдцу сласти ра-  ја исАћати:  то мора да je non  милине. „Добро би  било да ce нало одморите. Хајде  да с^днемо на час тамо!“ ■  На то je ухвата за руку и пође тамо. Ленка погледи и нехотице гд£ je друта  друштво, али они с$ли подалеко па ce одмарају. Она одтргве своју руку, u проговори :  „Мз  сно далеко отишлн од другага друштва. Ја ћу  да ce вратим. Моја тетка сЗ;ди; знак je да не-  може даље.“ О во рекне, па нагло пође награг друшгву. „Та неће нпко појести тетку. Немојте ce  журити. Ја стојпм добар, да неће ннко на њу  ни зинути.* Ленка ce није ни обзирала, него je хитала  к друиша. Неостаде друго нз архимандриту,  него да ускорп кораке, и да пде барем близу  за њом, кад већ неможе уз љу. „А ми с^ли овд$, да вас дочекамо,  “ про-  говори тетка Ленки, кад ce ова приближн. „Ста-  рост je старост. Стар човАк није никуда при-  стао. Што си ce ти вратзла; ми би  вас овд^  дочекали. “ „Видила сам сав Cpžn," — проговори Лен-  ка, „па и  н£што од Србаје. Пак сам дошла да  и  тебе одведем. Знам да Aem ce радовати. Ta  нарочито теб.е ради и  дошли смо y овај ма-  настир.“ „Та кажите истину госпо !“ рекне до- маћiiH . „Немају Банаћани смисла за ropy и да-  љину.‘£ На ово ce и  опет стане крупно см Ззјатч^. „Та за оне има гора и даљина јошт и  нај-  већу драж, који јој нису навикнути,* прим£ти  архимандрит Партеније. Архимандрит домаћин заклони уста шаком  од другог друштва, и  рекне ономе : ,£.ут’ бабо!  Што ce намећеш као сочиво на божић,“ па му  изнлази подобар кус језика. О д другог ' друштва je ли ко то чуо и  при-  m žth o  и спазио, незнам ; али je ЈГенка и чула  и видила. Она погледи на архимандрита, ком je пан-  томима упућена била. Овај ce чинио сасвим невЗипт, као да ce то  н>ега нипхта и  нетичо и нрихвати поглед го-  спође с лаким осм^јком. Ленка ce окрене од архимандрита и  рекне  тетки: „Хајдено y собу, већ je за тебе хладно !“ На то ce друштво дигне и  упути ce y ма-  настир натраг. У исто доба упустио ce бнјаше архиман-  дрит Гурије y разговор са старом тетком и  за-  бавио ce с њом. Ленка ce придружи архимандриту Партени-  ју, и  пођу напр^д. „Ја ћу сутра зором поћи кући, ко зна хо- iesio јш моћи коју y овој ствари проговорпти^  a мени ce чпни, да сам дужна да одговорпч. „Допустнте ми н^колико pžan г. архпман-  дрпте! Ви сте теии данас донелн писмо од m o  ra Тодора. Cm ž m овако рећп, јер смо од синоћ  брат и сестра. И остаТе мп до самога гроба.  И Ш Ш Л 1 братом. О во мислим да cm irn сваком ка-  зати, и да мп ce за то замЗзрига неможе.“ „Неаоже госпођо," потврдн архнмандрит.  „И тр£ба да буде тако. To je право духовно  сродотво. A ово je јачз тного дуга од сродотва  крви. “ „Ја сам његово писмо внше пута прочпта-  ла. О но je огледало његове душе, a то огледа-  ло показујо изванреднога узвншенога чов^ка. Ја  одобраваи подпуно аегове мисли. Писатп му  немогу . . . говоритп с њнч неби бпло сходно:  i i за то вас молпи да му кажете, да ј а  псто  онако мислим као што он шппе ; да n m a y шени  најв^рнију сестру, icoja га љубп као брата ро-  ђенога ; a да ie  ce y мом спомену блпстатп  његова слика као слика каквога анђела !  Хоће-  те ли му ове моје pžan прпобштити, госдодине?  Ја вао за то лЗш о молпм.“ „Хоћу с драге воље!“ одговори архпман-  дрит. „У толико прије, што поср^довање name ly  два тако племенита створа, као што сте вас двоје, уздиже и онога, кои посрЗЈдује. Xofey му  Баше р£чи в^рно изпоручати.“ „Дајте ми на то Вашу свештеничку р§ч,  да ћете му казати ове моје р$чи и  нпшта дру-  го, ни ман>е ни више?“ „Ништа друго — -  ни наае ни више ; па то  сво моје руке.“ И. пружи јој овоју руку. „Хвала вам!к  рекне ЈГенка ћ да му своју  Јзуку, коју архимандрит топло стисне и одмах  изпусти. „ А хоћете ла му бити добар настојатељ ? “  запига Ленка спуштајући очи к земљи. „ Xofey и то. Ја сам му већ казао, шта fey  му чинитн. Осим тога увутићу га, да научи  лЗш о служити. Ја сам из оне школе, која je на  то много држала, да свештеник л£по служи. И  мислим, да сам пршшчно y тој умЗзтности на-  прЗздовао. „Код љегове оообите велике воље к бого-  служенију, и  крај његове узвишене душе, на-  дам ое, да fee му nofen за руком, те fee га на-  род за кратко вр£ме тражити и  одликовати.  ЈБегова молитва дЗзловаће као л£к код болесни-  ка, као глас вшце yrfexe код разтужених ср-  даца.а „Ја Вам унапрЗзд захваљујем, господине’  To су р^чи достојне црквенога управитеља.' „Изволите ви само посл$ нЗЈког вреиена  доћи. . .* Ленка махне главом да неће. „Како небч дошлн ! . . .  Ta он je толико  исто ваш болник, колико мој. Вн јопгг већу сна-  гу над н»ии ииате него његов настојатељ, ма  да му je брат рођени. Сад ннје сав^тно да ce  видите; али кроз 5 — 6 нед^ља морате доћи да  га видите, и  да вас влди . . . Њега ништа не-  ложе већма за његове труде наградити, него  ваше живо саучеш^е . . . веможе му ништа  внше снаге улити, да на свом путу напр^дује,  него мисао, да ћете вн доћи, да ће ноћи своје  нам4ре, своје труде, своје ycnixe сестринском  нЗ>дру приобштити, пов^рити, i i нз онах уста  укрФпљење, одобреае, прЗзсуду чути, кроз која  говори најчистија љубав, највећи пријатељ. Пак  лнда морате н  на то помислнтн. О н хоће што  je најбоље, желн што je најузвишеније . . . алз  y ов^ту има сто прЗшона, хиљаду противности.  Кад чов£к на многе пр^поне наиђе, — неуго-  дне противности изкуси, хоће да му дух клоне,  да га воља остави, да му снага малакше. И он-  да je тек неор^ћа готова. Ту неср^ћу уклони-  ти, духу, вољи, снлама нову енержију улнти  може само пријатељ, каквог он y Вама има.  Хоћете ли рескирати да с раздераним срдцем,  можда поремећеним разумом пропадне, за нав£к пропадне, док му Ви помоћи, док га Ви до у-  сп§ха довестп можете? . . . Хокете ли му  д сЉ и  ? “ На ово погледа архимандрит Ленки y лице.  Она и нехотице погледи му y лице и  очи. Са  тог лица из тих очију блистала ое зрака тако  топла, тако привржена пријатеља, да јој je  само један одговор могућим остао. Она дакле  одговори мужевно : „Хоћу!“ „Дајте руку на то; y сигурност за брата  прима од сестре строги завЗзт пријатељ и  једне  ii другога!* О на му даде руку, и  рука je изражавала  пуну збиљу воље. У тај пар чује ce глас архимандрита Гурија:  ,Ш та ce ви једнако рукама љубите?* Друштво ce било међутим к овим двома  приближило. Ленка и  њен пратиоц окрену ce к  друштву али нерекну ншдта. „Јест, јест,а  настави онај. „Нељуби ce са-  мо устма, него и  очима, и  руком . . . кадкад п  ногом . . . онако изпод стола!“ И овај je свој  виц пратио са оним смЛхом, кои смо већ више  ropi квалиФиковали. Ленка неугодзо тим дирнута окрене главу  на другу страну. Госпођа Пуљиница Haciižje ce сладко и  гром-  ко овом вицу; a стара тетка није знала, шта управо каже г. архпнандрит, па видеТи да јој  ce друга цери, развуче устне и сама. Архимандрнт Партеније саЉпећи ce ф и н о ,  одговорн свом другу: „Виц и  ти рођена сте браћа. Какав један такав je н други. — Мени  je госпођа ЈГенка дала руку на то, да ће и  мој  ланастир почествоватн, кад јој послови допусте. “ „А, то je друга ствар . . .  To je дакле при-  cžra. Па и то стоји, да ce npBcžra полажз не  само устма, него н руком . . . Дајте и мени  руку, госпођо ЈГенка, да Тете и мене опет по-  сАгити, кад y Фрушку-Гору дођете. Ако je за  г. архимандрита Партенпја част, кад му дође-  те, то ie  бнти за ме грдна увр$да, ако ме  обиђете. . . Дакле, дајте руку !  “ . . . На ово јој  пружи руку. ,,Неби било право, господине," примЗЈти  ЈЕенка. „ Hero како сте л£по моју тетку доче-  калв, доћпће ваи она. Обадв^ неможемо од ку-  ће.* „Немарпм“ , рекве архимандрит. ,,Кад дође  к мени тетка, онда i y  ја с н > о м  к вама y Беч«  керек. To ће бити јошт боље. Онда ћемо тамо  битн самп. Дакле тетка, дајте руку, да ћете  m u доћи !< £ Тетка узме све y шалу и  даде му руку. „Сад би  ваљало да тн вратим y твом  вовцу,“ примЗзти архимандрнт Партеннје. „Знам шта мислиш,к  стане ce архимандрит  Гурије церекати. ,,Па зашто да ce ја са тетком  не пољубим ? Ta ја y њој видим своју мајку, и   ево Ту je као такову из свег срдда загрлити и  пољубати.“ To рекне па загрли и  цмокие cra py тетку онако јуначки. Ц4ло ce друштво смТјало из срдца. И са-  ма тетка пристане уз друге. ,,Hero знаш како ми ce чини“ , рекне опет  архимандрит Гурије. „Кад стојим ја о  тетком,  онда ce казују св4ту мати и  син, a кад ти сто-  јиш уз гђу ЈГенку, онда С ви виде отца и  кћер. “ И овај внц архимандритов уроди обА и м :  см4хом. ,,Ја сам задовољан,“ прим^ти архимандрит  Нартеније, па ce онда окрене Ленки, и  рекне  јој : „Е, мила кТери моја, вр4ме je да идеио к  вечери. Дај отцу ручицу, да те одведем. “ ЈГенка ce насмЗлки и  рекне : ,,С драге воље,  драги отче. “ Даде му руку и  пођу напр4д. Архимандвит Гурије недође y неприлику,  него прихвати шалу и проговори тетки : ,,Драга  мајчице, хајде да ти синак помогне.“ Ба што  узме тетку издод р>уке и  no^e за онима. .,А ми ћемо за њима као стари’пријатељи,“  рекне госпођа Пуљиница архимандриту Приши,  п  пружи му руку. Ово je био старији господин, кои je све 14 гледао и  слушао са благим саучеш:ћем, алп ни-  је pŽ4ii изустио. Сад првн пут разведе устне и   пртгЕти звонким тенором : „То je чест за мене!с   и  поведе госпођу за другнма. Прим£титн нам  je, да je овај господин био највећи п4вац y чи-  тавој Фрушкој Гори, и с тога су га п звали Фру-  шкогорским славујем. За пЗзвницом y цркви био  je јединствен. Срдце je пмао голубиње, руке  отворене. Неизказано добар домаћин бно je ду-  ша сваком друштву. За то су га сви радо има-  ли. У женском друштву ћутао je и  олушао.  Сам р^дко коју да je проговорио. 14. Дух y  гостинској соби. Код вечере je опет архимандрпт домаћин  био разкалашно весео. Ту ce шалом разћерета п  стара тетка уз госпођу Пуљпницу. Ленка je ћутала п  кадкад ce само Haciiž-  шила. Домаћин покушао je више пута да п н >у  y шалу уведе, али му ннје пошло за руком.  Најпосл^ управи атак управо на н >у. чВ£рујбте л вп, госпођо ЈГенка, да имаде  духова ?“ ,,Ја нити в^рујем ннти нев^рујем," одгово-  ри ова. < • „Е, данас ћете изкусити, да их има,“ рекне  јој архимандрит. ,,Мој предходник y овом манастиру гледао  je прЗзко овега радо лЗзп е младе женске очи, и   y том je уживао чисто платоноки. Нарочито je  имао пасију на очи, као што су те ваше. „Није било смЗзрнијет калуђера од њега.  Сви оу га поштовали као светца. „Умре, и y нашој га цркви сахране. „Сад веЕ од вшле година чујемо, да ce  као дух појављује. Кад добијемо какву младу  л4пу гошЕу, ето га y доноћи y њеној соби.  Пак ако je будна, он јој погледи y очи и  из-  чезне. A ако није будна, a он приступи њеном  кревету, па јој повуче за покривач, и  једанпут  и други пут, док ce она пробуди. Како јој је-  даред види очи, a он јој даде благослов и  из-  чезне.“ „Јао мене!“ повиче стара тетка, којој je  коса на глави растла, док je архимандрит при-  пов^дао. „Небојте ce, мајко,“ рекне јој он. „Ви сте  истина били и  млада и  л4па ; али сад иматејево  иоодрастла сина, па нисте више млада, ако сте  и  л4па . . . суара госпођа, мислим. Hero шта  ви велите на то?* запита Ленку. „Да je мало раније, ја бих дала упр4гнути,  па бих отишла из куЕе, гд4 ce тако што до- 14* гађа; a сад држим, да ce само шалнте. У оста-  лом, гледаТемо да незаспимо до пред зору, пак  ћемо избечити очи, чим ce укаже на вратп. “  „Ето шта сп уаинио твојпм новпм внцом,*  прововори архинандрит Партенпје. „НеЕеду јошт  госпође h e  ока ноћао склопнти. Ta нев^рујте...то  je сама лакрдија. Нема ту духова . . . Одкуд ду-  хова y манастиру ?...  Небојте ce вн нашта !  “  окрене ce госпођама и  рекне им. „Нема духова y твон манастпру, ал’ ича  y мом,“ прлмФтп домаћпн и  изклнби зубе на  свога колегу. „Богме ја нећу тренути," рекне тетка,  „ма да нисам нн млада ки л$па. Премда врло  уважавам жвве архимандрите, ал’ мртвнна да-  леко л^па кућа.к „Добро, добро; видићемо; ноје je гостима  казати. Међутим будпте увЗЈренп, да никакве  опасности нема. Овд£ ће то само битп доказ, да  je rociioija ЈГенка млада и л£па, да има особито  л^пе очи и да ce допада п самим мртвпи архи-  мандритима ове куће.“ Уз ово ce CMÏjao опет чудноватим оним  аеговим c m ž j o m . „Најбоље je y  таковом случају  ћутатп, учинитн духу по вољп и  немнцати се!“  „Хајде престашг, молпм те,“ рекне му ар-  хпмандрвт Партеније. „За шалу je превеЕ. Пак позиваш госпођу ЈГенку да ти дође y госте :  jižna ми гоотба. “ „А шта тн знаш!“ осБче ce на њега друг  му : „Можда Ае госпођа ЈГенка више наћи за-  довољства y конверзацијп са духом архимандри-  том, него са жишш без свакога духа. “ И опет ce чује онај c m îjx  са читавом шка-  лом од тонова. Д  да шта би ce разговарали Бога вам!“  рекне најпослЗз озбиљно. „Чим би провели ве-  чер ?  Ta наше госпође знаду, да непуштају са  другог св!зта ни патријарха, a камо ли архиман-  дрита. Нема ту повратка ни милионарима, a  камо ли сиротом каквом настојатељу манастира.  Будите ви без бриге !  Гд1з станују толики све-  ти отци, несм^ ту такав дух ни присмрдити, y  толико мање, што живи настојатељ зна ц1знити  л4пе очи боље, него сви, који су на тој столи-  ци пре њега с4дили.“ Гости су вечерали y архимандритовој го-  стинској соби, a не y обштој трапезарији. Архимандрит домаћин поведе сад разговор  о  друиш стварима и  покаже толико знања и  духа,  да je све прекрасно забавио. Мало по мало забо-  раве сви поред живог на покојног архиман  дрита, ii разиђу ce скоро око поноћи y  својо  спаваће собе. Свака гопгћа добије собу за себе; нз једне  ое ишло y другу. Соба, коју Ленки одредише, ноказивала je,  да je она била обергошћа. И оне су друге д в З Ј  биле прнјатне и л£пе, алн в& ен а бијаше највећ-  ма украшена. Из н > е ce ишло y оне друге. Госпођа Пуљиница каже другииа лаку ноћ  и  оде y своју крајњу собу. Стара тетка огледала ce no својој соби, пак  онда ce врати својој нећаки н  рекне јој : „Да виш дијете, ја ce бојнм саиа спавати.  Она npnnoBŽCT архимандритова неће ми дати  ока затворити.* „Зар нисте вндили, да je сва ггрпповЗЈст би-  ла само хунцутарнја,“ рекне јој ова. .,Била шала, била нстина,“ рекне тетка ; ,,да  внш мени ce јежи кожа!“ ,,А ти лези ту y м  ј кревет, a ја i.y ce  сложити на овај диван,* одговори јој Ленка; ,,па  ћемо бнти слободније и  ја и  ти.“ ,,Ја ћу лећи на диван,“ рекне тетка. ,,Е, да како, сад ћу ја доаустити, да тн  стара ломиш кости, a ја млада да ce башим по  кревету. Лези ти само y кревет, a ја ћу ево  донетп један јастук из твоје собе и  покривач,  па ћу сгтаватп ко царпца.“ To и  учини, и  тако ce см£сте. „Нек остане св£ћа да rope,* рекне тетка. „Па ћемо je оставати да горе,“ одговорн  Ленка. Легну. Стара није могла да заспи од ми-  сли на духа архимандрита, a Ленки je св1зА а  сметала. Никад није могла спавати, кад je c b ž -  ћа горела. Но ћутала je. Само ce сваки час  окрстала с једне стране на другу. „Е ти сад нећеш ока затворити,“ рекне јој  тетка. „Угаси молим те ту св£ћу, јер нећеш  трЗзнути. Ако на мене наиђе какав страх, a ја  ћу те викнути, па онда упали св£ћ.у.“ Ленка учини тако. Метне свЗзтњак близу  себе и  шибице до њега, па угаси свАћу. Није дуго трајало и  млада госпођа спавала  je y велико. Али стара није могла заспати ни  за живу главу. Сад je н4што пукнуло ; сад н$што кврцну-  ло, сад опет шушнуло. Дигне главу, напне уши : ничега нема ! Тако je подуже трајало. Опет н£што шушне : иде н$ко по соби.  С И зд н е y кревету, слухти свом снагом : нема нигд!> ништа. Причинило јој ce. Мало посл^ учини јој ce, да ce врата од  предње собе отварају. Опет с£дне и  слухти ; но  није ништа. Потрајало je то подуже. Најпосл^ превари  je сан и  мало заспи. Ho сад joj стане hžtko  покрнвач вући.  Пробуди ce. Скочи y кревету. Није ништа. Hž-  ко ју ухвати за раме . . .  To неможе бити ма-  шта. Ос§тила je јасно да јој рука почива на  рамену. Сад веТ није била шала. „Ko je то новикне. „Ленка пали cBŽh.y,“  повиче јошт јаче н скочн из постеље. Ленка ce тргне и тарне шибицу, да упали  св£ћу. Ho ова неухвати. Тарне другу, но и  ова  ненримн. „Та палн, шта (јчрдаш; пна неког y собн !“ Смртни страх чуо ce из теткинога гласа* Но шибице Hete да ce пале, те неће. Ваљ-  да je п код ЈГенке узбуђење сигурност одузело. Најпосл^ ycnï, п  запалп свЗзћу. „H ïko je овдф y соби,“ повиче сад на h o  b o тетка и за тили час појави ce обучена. Ленка je била y спаваТнм хаљинама скоро  подпуно обучена. Устане н узне C B Ž h.y, те по-  свЗзтли на све стране. Нигд§ ннкога. Све као и пре него што  легоше. „Ти си тето снивала!* проговорн сад Лен-  ка cniiiietii ce. „Та нисам дијете! Са свин сам осбтила, да  ми hžko  нокривач вуче . .  . сасвии can добро  ос4тида руку на мом рамену. . . “ ,,Па шта јошт,£ £  запита Ленка све већма  смЗипећи ce. ,,Па пуцкало je no соби као да неко по  љој иде . .  . Учинило ми ce, да ce ова врата  отварају.£ ! ,,То je био дух архимандрит,£ £  / АримЛти  Ленка раскалашно весела. „Мора да је,£ £  рекве тетка сасвим озбиљно. „А јеси л спавала ?“ „Јесам, чини ми ce тренула.£ £ ,,То си ти снивала, драга тето.£ £ Тетка свуда прође no соби, свуда загледи,  па онда проговори : „Можда сам и  снивала !“ „Снивала, снивала, тетице. Врашки архи-  мандрит, како те je застрашио. Но лези само ;  ја ћу бити будна.“ На то узме сат и  погледа на њега. „Два  сата ! £ ,,Два сата већ?‘£  запита тетка. „Два !  два !£ £ ,,А то сам ја ипак морала мало подуже  спавати.£ £ ,,И снивати, тетице, и снивати. Ајде лези,  па спавај. Час духова већ je прешао. Ја ћу  бдити.£ £ Стара легне, и мало по мало заспи. ЈГенка кад види да je стара заспала, поне-  се руку да угаси свећу. У тај nap шкљоцну врата, која y предњу  собу водише, и  мало ce отворе, Ленка ce сад са своје стране тргне и  по-  гледи на врата. Оза остану оамо одшкринута, како су ce  одпучила. Најдубљи мнр. Никакве пром4не. ,,Како je то врагу,“ проговорн ЈГенка сама  себи. „Зар мп нисмо синоћ врата закључале ?...  Том je крива тетка са н>еним  разговором о   духови.“ Дигне ce с канапета, затвори врата и за-  кључа браву. Затим легне. Но подуже недође јој сан.  Најпосл^ угаси св^ћу и  заспи. Но овај ноћни догађај имао je нпак једну  послЗздицу. Оне ce непробуде рано. Већ је бпло 8 са-  ти, кад суочн  отвориле. Обуку ce. Кад изиђе стара тетка на ходннк да запо-  в^дп кочијашу да пр^же, нађе тамо сва три  архимандрита, гд!з ходају. ,,На здравље одиочнвање !“ предуср^тне ју  архимандрит Партенпје. С „Добро јутро 1 “ поздрави ју домаћин. „Ви сте добро спавалп !“ рекне архимандрит  Партеније. „Ево већ ос.ам  с-ати . To am  je мило.“ ,,Касно смо заспале,“ одговори тетка. „He ro ја идеји сад, да кажем нашем кочијашу да  npžace.4 ' ,,Све je наређено“ , рекне архимандрит Пар-  теније. „Није нужде да ce трудите. Caaio да  Фрушту 1сујем.о, па tejio одмах поћи.“ Мало час ce изкупе сви код зајутрака. Домаћин архимандрит предуср^тне Ленку  врло учтиво. Али од јучерашње несташности  небг £ше код њега ни трага. „А хоћемо ли запитати за нашег духа-архи-  мандрита ?-‘ запита оНшећи ce архимандрит  Партеније. „Нути бога ти, кад незнаш ништ паметни-  је“ , обрецне ce на њега архимандрит домаћин. „Та сад je свануло“ , одговори овај ; ,,не-  ћемо ником покварити ноћ.“ Стара тетка отвори устне, да ирипов£ди  своју невољу, али архимандрит домаћин прого-  вори наглије: „Ја вас небих пустио ни данас. Прави го-  сти остају три дана. Али онај стари rocrio-  дин — показујући главом на архимандрита Пар-  тенкја — каже, да сте тврдо одредили данас  поћи кући, и  захо вас несм£м задржавати да  недобијем кошарицу. Хвала вам дакле на по-  части, коју сте м и указали. Изволите и  други пут. A од старе госпође тетке надам ce, да ће  рј>ч одржати и да te  aie што скорнје пос£тити...а „Понда н ви морате нас надгледатн*, ре-  кне ова. ,,На сваки начин! . . . “ Сад уђе ђаче и јави да су кода готова. Сиђу ce дакле. Обоја кола стојала су упр^гнута. „Ја i y  вас мало изпратити,* рекне архи-  мандрит Партеније и подне тетку y своја кола,  те и  он крај ње с^дне. ЈГенка ce опет повезе са госпођом Пуљпни-  цом на свои коли. Она није y том пред^ду била  позната. „Куда води управо овај пут?“ запита го-  спођу Пуљнницу, кад су нЗж о вр4ме ишли. „Овај пут води управо y Ириг, a оданде  ce може y Нови Сад пр$ко Каменице. “ Дан je бно прекрасан, п ЈЕенка je управо  уживала возећи ce кроз винограде п шљивике. 15. Настојатељ крпа. Наједаред ce укаже очпма долина као ко-  тао округла. Л Ззпа je неможе je ce око доста на-  гледатл. A нила je, да срдце y човЗжу запграва. Jo u it в£колико часова и  путници престану  касом, и  пођу кораком. Пред њима ce појави ред дивних јабланова  уз чисту цесту, која вођаше узбрдице к цркви  и згради. To je очевидно био манастир. „Шта je ово ?* запита ЈГенка. „То je манастир Б .......... e „Па шта Темо ту ?“ „Баљда Ае господин да видите и  тај мана-  стир.“ Уђу y порту. Дочека их настојатељ игуман и нФколико  калуђера и  ђака. Сиђу ce с кола. Архимандрит Партеније приступи Ленки и   рекне јој : „Уз пут смо свратшга y овај дивни  манастир. A домаАин je y исто такој м^ри  љубезан. “ На то представи домаћину госте, a за до-  маћина рекне истима : Д1ајвр£днији настојатељ  <&рушкогорскж, господин игуман Ананије. “ И доиста игуман Ананије био je љубез-  ност сама. О н небијаше ни млад ни л4п. Лице му je  било мало прошарано од богиња, које je y мла-  дости преболЗзо. Устне су му подебеле као на-  брекле. Али je био обучен чисто и  скупоц^но, као да je владика. Ii начин ну je бно врло у-  глађен : видило ce да ce норао кретати чешће  по вшшш круговима. На духовитост п знано-  сти нвје ce мого ни мало потужити. И преком^рна уљудност напрАиа млађима  није га јако нучила. Алп je био за својпи стварима усталац, као  рЗздко ко, и знао ce онд^ гд£ тр^ба показати гла-  дак и сладак опет као р^дко ко. Промуклпм гласом проговори : „ЗаповЗЈдај-  те ropi,“ h пође с њниа к степешша, коп во-  ђаху на дрвени доксат. Улазак небијаше баш велнчанствен. Ал je  доликовао пустињској нарави зграде. Ту одла  стајаше и клепало са дрвеним маљпцама. A п   гвозденн будилник внсно je ту на своим узи-  дама. Ходник je био сав од дрвета, ranpoK, и   скопчавао je јужна д$о зграде са с^верним. У јужном крилу био je стан нгунна и собе  за госте. У сЗгвернсш  била je славно позната тра-  пезарија, коју ћемо такођер овом пршшком по-  знати. Кад дођу y гостинске собе, зачуде ce новн  гости, како je све л^по, чисто и госиодскн на-  мЗаитено. Но јошт ce већма зачуде, кад нх доведе до маћин y крајну собу, до које je дограђен био  киоск са нрекрасштм изгледом на све стране. Из aéra ce узким стеиенима силазило y  врт манастирски, кои je изгледао на начин ма-  лог парка. У соби до киоска налазио ce кревет са чи-  стим бЗЈли м  гардинама. „За патриарха,* рекне домаћин, кад гости  на ту страну погледаше, „кад дође овамо.“ У соби, гд$ су ce гости иримали, било je  много ФОтограФских слика на заду и мужких и   женских, међу овима највише њих y званичним  одорама са златним јакама. Кад гости посЗздају, запита стара тетка до-  маћпна: „А какве су вам ово швабе и шва-  бице на зиду ? “ И доиста највећи број тих слика бијаху  швабе Бахове добе, кои y војводини највиша  м4ста y политичкој a и судбеној струци заузи-  маху, и  њихове супруге, сестре, кузине, и  сво-  јаке. „А, то су ни дала та господа, па сам их  морао ту спремити", одговори игуман домаћин.  „Мора 40BÈK и  ђаволу запалити св£ћу. Учиншш  су ми много пута велико пријатељство манасти-  ру, па и ја сам њима ту радост учинио, да ви-  де своје слике y манастиру, a некошта, знате  ништа. “ A истина je била, да ce игуман поносио,  да има таково познанство п пријатељство са  великои господом. Стара тетка y својој невпноств одговори  му на то : „А гд4 су вам пконе?“ Пкона je y  истнну било врло мало. „То ми ce недопада. У  ианастиру пуно ФОтограФијских слика, a врло  мало св. нкона !  “ Игумана je ова проста прпм^тба добро за-  с4кла. Да удар забашури, рекне мало жнвље :  „Е, одвешћу вас y цркву, пак ћете впднтп та-  мо колвко сам пкона, и  хаквих дао измоло-  вати, све својим трудозх п трошкои.“ У стварп je било ово. Игуман Ананије нити je био велика рода  ни науке. О н je својим трудом. и привржености  код митрополита СтратимпровиЕа од простога  калуђера до игумна дотјбрао. Дали су му тај манастир, кои бијаше ско-  ро упродашАен О н je доиста великим трудом п иуком до-  вео манастир до степена изв4стнога добростања. Одужио je дугове. Учинио je економију длодоносном. Оправио je манастпр. Украсио je гостнн-  ске собе Економске зграде изгледале су донста као  властелинске. Покрио je цркву, и  дао ју je од покојног  напгег ум£тника Аврамовића измоловати. Знао je храм цркве, видовдан, омилити на-  роду тако, да ce кадкад и по 10.000 људи на  тај дан к манастиру стицало, одкуда je знатан  прилог манастирској каси долазио. Нарочито je ум&о код више господе уми-  иилити ce. Патријарх, мшшстри, Коронини, ШокчевиА,  предсФдници судова, срезки начелници, предстој-  ниди порезкжх уреда, и  сви други главнији др-  жавни органи познавали су игумана Ананију, и   уважавали су га тако, да су му сваку молбу  изпунити приправни били. Наравно да ce и  он трудио њихове жеље  погодити и изпунити. „Ако изволите, хајдемо да видите цркву.  A видићете н манастирску трапезарију. Она  опет садржи велику хисторијску слику и  заступа  прошлост нашег народа." „А, трапезарија манастира В. великаје зна-  менитост код нашег народа, ма с које стране  овамо дошо,“ дода архимандрит Партеније. Пођу дакле сви и  оду најпре y трапезарију.  Један ц 1 зо  зид њен представљао je велику слику,  сцене из косовске битке. Молер није баш сда-  дао y први ред ум^тника свога рушета; али je  олика била доиста врло живо и  сложена и  из- 15 ведена. Ту je бвло виднти на једном плану без  сваке першпектнве обадвЗ; арипје н србоку п   турску, старог Југ Богдана и девет Југовића,  битку саиу, Обшш£а, Топлицу н  Косанчића  y боју, како je цар Лазар с коња спао, како ну  Турци главу сЗжу, како Вук Бранковић са  12.000 љутих оклопника за ropy заилазп и  е  бојишта одлазп и  т. д. На кратко, код те je  слике множина стајала и дпвила ce no ччтаве  сатове. Бпло je ту чути н грдње на Вука Бран ■   ковнћа и похвале Милоша Обилпћа, и  израза  најдубље побожности, н суза туге п срдачних  уздисаја. Ова слика била je y дЗзлу за србски  простп народ бпсер a за манастир драги камен. Није другчије било нн данас код нашег  друштва. Банатски гости, и  нлађа и старија,  прешле су сву шкалу чуства од поноса, стра-  ха, радости, туге, светиље, п т, д. Нека нам буде допуштено пзложити једну  малу прим^тбу, која нам овом приликом y пе-  ро долазн. Морамо ce чудити и  дивити, да ова слика  недаде повода другим нашин манастирима, да и  они себн такав драги камен набаве. Што внше, било je баш потр4бно, да ce  гд^год протуелика пзведе, на којој би ce огле-  дала велнчина п сјајност нашега народа y ста-  рој пов^стници. Прим^ра ради да узмемо исто тако велику  слику, на којој би били представљени сви срб-  ски краљеви лозе 11еман>ине y пуној свити и  слави, међу коима има више светитеља правосла-  вне цркве. A нашло био ce и других прилика. Списатељу ових редова пошло je за рукои,  да je архимаидрита манастира Хопова Илијћа  приволио, те je овај почео уређивати собт не-  умрлог просв^титеља србског Доситија Обрадо-  вића. Али je то остало y стаљу примитивног  почетка. И л’ ce није ум£ло, ил’ ce није смАдо,  то незнамо; али смо ув^рени, да би то служило  на дику манастиру и народу. Из трапезарије оду гости y цркву. Црква je била ново молована од Аврамови-  ia. Аврамовићеве боје познате су нашим при-  јатељима ум^тности. Док су нове, пуне су то-  плоте; али му je цртање посве мањкаво. Но то  нечини много код обичних гледалаца. И наши гости бшш су врло очарани. При ц^ливању свете иконе метне Ленка и   опет 12 дуката y тас, које je и овд£ игуман y  своју сахрану одмах узео, да недоспу y непра-  ву руку. Највећи утисак учини код гостију кивот  цара Лазара. Стара госпођа пала je на кољена, и  грозне  сузе прелнју јој лнце. Кад ce мало поутЗчпи, поднгне ce, н  сад je  са најдубљим чуствоч гледала на светитеља.  Kou ту цЗЈлокупан почива. Кивот кнеза Лазара са т$лом угодника, на  сваки je начин света реликвнја, какву р$дко кои  хришћанбки народ има. Овај бп драги камен, да ce достојно уцЗзнп,  мого бити предметом побожног похађааа за наш  орпјент, као што je ћаба y Меки за псток му-  хамеданскн. Алп, на жалост, није учињено за то нншта;  a тешко te ce и y наше BpÈue што учннити. Наравна je ствар, да м и о вд З з мислимо на  узвишену идеалну побожност, a впкако на чра-  чно сујев^рство. С пуним срдцем изнђу гостн из цркве. „Но, немогу вам казати, како ми je мило,  што сам све то видила,а рекне стара тетка.  „Баш вам хвала, гооподине, што сте нас овамо  довели, “ каже она даље архимандриту Парте-  нију са чзразом највеће захвалностн и  y гласу  п y образу. „Само кад сам погодио,* одговори овај ;  „захвалностп нетр^ба никакве; то je само моја  дужност, као житеља Фрушке Горе, п  члана  једне манастпрске обитељи." На ово оду y врт, и  изиђу на изглед. Све  .дивно, све божанствено. На чесмн није ce могла стара уздржати,  да ce том светом водидом неумије. Ленки je било и  самој мило, a нарочито,  што јој je тетка тако очевидно необично у-  живала. Брате ce y собе. „Хе, сад долустите, г. игумане, да вам ce  захвалим на лг 1 зп о м  дочеку.а „ А куда мислите!“ запита овај. „Ми ce журимо куЕи, то јест најпрЗз y  Н. Сад, па ваља да ce крећемо даље. “ ,А  погледајте колико je сати? Ленка погледи, и види да je веЕ подне. Није  тш на ум узела, како je врЈме прошло. вВи ћете овд Зз ручати, пак онда y име бо-  жје пођите. Одавд£ сте на ваши коњи за 3  сата y Н. Саду. Можете данас врло лако тамо  бити. “ Е, сад другче било није. Нити je било раз-  лога да ce одлази, ни да ce позив домаћинов  одрече. У тај пар рекне архимандрит Иартеније,  ж ои je напрозору гледао: „Ево нам јошт гостију.“ Сви пођу к прозору, и  виде веЕ y алеји  троје каруце, које ce приближују к манастир-  скоЈ капији. i6. Многаја лФта уз румску банду. Кад гости дсфу y порту и стану ce сила-  зити, виде ови са ходника, на кон бпјаху изи-  шли, да ce свђу дв:6 старпје госпође, a од оста-  лих шлађих био je Beta д^о младпх дЗзвојчица*. ДомаБин je био пред њих пзишо, и доче-  ка их љубезно. Видило ce да су све стари добри знанцж Архимандрит Партеније обрати ce Ленки и   њеној тетки. „Она госпођа што нде са домаБином, то -  je супруга окружног предстојника ; оне дв£  што за њима иду, то су супруге окружнпх н  сревких политичних и порезнпх чпновника. О но  je гроФица Бутлер удата бароннца Сајфертпц, a  она до н >е, то je јошт д^војка, љена сестра.  Она л£па висока, то je супруга првог окр. ко-  месара, родом Бечкнња. Знате, ианастпри тр£-  бају чнновннке y сто н сто прилика, па je са-  свим наравно да гледе, да с њпиа y добром  прнјатељству жнве. H žkh  пут дођу сви са сво-  јим Фамплпјама овамо, те ce прођу и провеселе.  Сигурно ће и данас мужеви и иужки чланови  друштва доћи мало каснпје, па ће бпти дру-  штво o t m ž h o .  М нло мн je да ce баш тако де-  сило, да виднте и лЗшшу страну нашега ж н,-  вота.“ У to  ■  дођу rocnoije са шумним нЗзмачким  разговором ropž y салу, и  буду све оебн узајамно  представљене. Разговор. поотане живахан као  међу добри позканици, који ce састају да ce  провеселе. Архимандрит Партеније имао je право. За  ;један сат дођу опет троје каруце и довезу 7—8  мужкараца и старијих и врло младих. Домаћин прими и  уведе и  те госте y салу;  уиозна и  ове са Банатским гостима. На то зазвонн звонце и гости пођу y тра-  лезарију на об£д. О б'1д je био сјајан и  обилан. Вино хвали-  ше мужки као изредно. Пило ce врло добром во-  љом. Није била трапеза ни без шампањске ба-  терије. Окружни начелник заплстао je мало јези-  ком и  говорио брзо; a врло je радо говорио, и   скоро није дао ником до р£чи доћи. Друга црта овога господина значајна јавља-  ла ce y том, што je држао да y сваком друш-  тву и  састанку представља највишу особу ње-  говог Величанства. Држао je даклем, да je y  свачему над свима, те ce no томе како y др-  жању тако и  обхођењу управљао. Кад je ишо  y продесијама увЗж je иазио да други један  асорак иду за њим, па je турао натраг онога,  кои ce усудио пред аега или уз њега ићи. Према своим старЗзшинаиа бно je подпуно по-  корни млађи. Тако приповФдају, да je једаред  гроФ Коронпнп као земаљска гдава србске вој-  воднне дошо y Нови Сад, Начелник даде при-  редити лов y риту. Но кад буду на нЗзсту, о-  пазе, да нема ловачких паса. У највећој својој  невољп повиче начелник на званилне послужи-  теље, да иду y трску и  лају нека бп ce ди-  вљач кренула. Овп ce стану згледати. „Та не-  заамо мп лајати господине.* „Шта незнате бен-  гели- , то je сасвим лако. Ево видите, само ова-  ко : Вав ! Вав ! Вав!“ Сдужитељи ce стану  см^јатн ж  изгубе ce на страну муилајући : ,та  није нам ни д$д лајо. Лај ти!“ У осталон држао je н то, да му ниједна  госпођа неможе протпвстати, премда није имао  за то доказа. О д других мушких гостију највпше je о-  братно позорностп на себе један драомањаст млад  чиновник. ЈГице бЗЈло, a брада црна као з п ф т  :  ного ce доиста врло лЈпои главом сматрати.  О чи су му сЈвале од топлоте коју му je би-  стри дух обплно проеипао. Мора да je код свц-  ју добро стојао, јер су му свп одобравали, кад  би што реко. A посл£ начелника говорио je он  највише. Кад дође до здравцце, подигне ce домаћнн,  и  наздрави н>ег. високородцју, начелнику окру- жја, стубу државе и  перјаници царевој, који  саио о  добру овога манастира мисли, и све чи-  ни радо и  весело, што тому иде y хатар ; зато  да буде са високородном гоопођом супругом на  све B Ž K crn e  здрав и ср&ћан. Краснод^вац манастирски зад£ва велико мно-  гаја л$та, y које пристану сви гости и  они,  који су приличан глас имали, a и  они, кои су  само крештали. Ta његовом ce високородију ni-  ва, мора ce викати с другима, ла како било да  било ! Удари ce и „во всја тјажкаја.“ Тек што д4сма y трапезарији умукне, и   звона на цркви стану, али исту мелодију почне  банда под дрозори трапезарије свирати. Сви ce прену : очевидно била je банда  „иберашунг" за све. Нарочито ce стане игуман домаћин мувати.  ЕВему небијаше право, да ce y манастиру чује  банда. Већ je и његовом чуству ти некако би-  ло дротивно ; a осим тога децнула га и  мисо,  шта te на то рећи y двору латријарховом. Начелнику бијаше та музика очевидно врло  угодна. To je изгледало као н4ко ванредно одли-  ковање његове особе. A колико je на ову др-  жао, то нам je дознато из онога, што омо о   њему мало дрије чули. Други калуђери догледали су на свога на- стојатеља чисто запанути, као да хоће да ка-  жу : шта je то господпне y зао час ! Онај црноман.асти чиновник прим^ти ту  npoM ŽH y како на лицу настојатељевон тако и y  погледима кадуђера. О н ce обрати на нгумна и  продере ce на  н>ега : „Ш та? Није ти право ? Ја сам, море, ту  банду довео, и  ја саи наредао да то свирати  научи. Бонте ce ваљда ? A ? A ко ту см£  што рећи? Није лп Б Е > . внсокородије заступник  самога нашега земље господара, гд4 ce год y  кругу в^рннх поданика Е>. велнчанства покаже?  Кажи да није, ако см§ш ? A зар нпсу Србљи  најв4рнији поданицп свога цара и господара  од памтивека, па Ае такови бити, док je и је-  днога? Кажи да нису, ако смбш? Па што ce  мрзнеш кад таковом господину банда многаја  л!та свира? „А друго ја хоћу да п другп народп на-  уче ту нашу красну nžcsiy. Ово je србска вој-  воднна, па могу п швабски бандисте нашу  ноту свирати, Зар je то за нас каква штета? А? „A најпослЗз, хоћу ја да препесем наше  народне мелодпје и  y  други c b ž t . A надам ce,  да ће вам свима то бпти угодпо, и да ћете ми  захвалпти. СтанковиА истина добро радн на тој  ствари ; али то иде сасвим полагано. Ноте су  мртве, клавири су осамљени; a кад банда y на- роду засвира, онда добију душу ноте a народ  гомилом учи. „Зато неодромбољуј те твоје лалоке, него  буди весео. A ви други калуђери језик за зу-  бе, падижите чаше, сад h j ја да напијем y име  мога среза y здравље Њ. Високородију, па ко  са мнод непије, тај није друг кесарев. „Gott erhalte Seine Iiochgeboren den Herrn  KreissYorstand Trnka! Живио!" Сви други наравно пристану nolens volens  уз напитницу, и  загрме из једнога гласа ,,Мно-  гаја лкта!‘, a с њима заједно као пратња засвира  банда, и загрме звона те ce протегла на далеко  слава високога госта. Овои ce сијало лице од блаженства, О н  узме позитуру врховног заповЗздника, пак тек  само „свиоходвтелним." ocm ïxom  и лаким омахом  главе примаше друге чланове друштва, кои му  један за другии долазаше, те се с њим куцаше. Кад ce nžcjia, свирка и  куцање сврши, и   звона укуте запита словослов : „Wie gefallt Ew.  Hochgeboren dieser Toast." „Iierrlich, Iierrlich," одговори онај; „ich wer-  de das Ganze zur hohen Kenntniss bringen. Seien  Sie versichert, meine Herren, diese Verherrlichung  der hohen Hegierung in . . .  in meiner . . . gerin-  gen Person, wird der serbischen Nation angeneh- me .. . selir angenehme Früchte tragen. Ich dan-  ke . . . ich danke !“ Сад ce куцање на ново започне ; пЗзвање  тропара зазуи a банда почне опет многаја  л!та. О во неспоразумљење уродп наравно не баш  најсавршенијои харнонијом, алн незгоди до-  скочи црномањасти домишљан, коп ce одмах  почне из свих силадератп: „Hocli! Hoch!“ те и   друге наткра, да ce свп стану дератп из пети-  иих жнла :  „Hoch ! Hoch a други опет „Жпвио !  Живио!“, те ce од тропара чујаше врло мало,  a од лногаја л4та нимало. Кад ce ова овадија сврпш, окрене ce тај  враголан к свом сусЗзду, н лагано му рекне :  „Ш та велиш ï)ypo?“ Овај одговори : „Набрусио сн Швабе и Шва-  бице баш како ваља. Мајстор си !“ Онај проговори јасним гласом једној госпо-  ђиди преко астала : ,,А, Катице, како ce тебп  допада многа лкта с бандом ?“ Ово je била Србкиња. ,,Па многаја лЗ;та л£по je п  без банде!"  одговори ова. „А може л’ ce без банде пграти? A ти  xotein да играш. Добро. Tu hein играти без  банде!< ; одговори јој овај. ,,Баш y пркос теби,  недам свирати валцере “ Домаћин уотане и замоли тога свога духо-  витог госта да њега замЗзни, и  да напије здра-  вице и  другој господи. Овај ce ирими и здравице почну. Hajnpi ce напије високо-благородном госпо-  дину првом ц. кр. конесару, заступнику Њ.  Високородија, сјајним заслугама увЗзнчаној гла-  ви и  породици му; — онда свЗзтлом господину  другом комесару барону и  супрузи бароници ; —  пресјајној гроФици, пупољку јошт неразвије-  ном ; — заповДднику жаттдармеријског крила,  брнткој сабљи y званију и  златној челенки при  трпези ; посл£ тога старој ктиторки, поносу ма-  настира ; најпослИ госпођицама, руменим ружи-  цама, и  млађој господи, извору наде за будућ-  ност државе, лаким улацима и галопенима сво-  јих стар-бшина, репатицама на небу званичном, кои  брзином зв^здном лете од једнога краја среза до  другога и  изврџгују запов$сти Беча, Темишвара и  Н. Садскога ,,Сунца“ (овако ce звала палата цкр.  предотојншптва) a свима и  госпођицима уједно  узетима, као красној кити од ружа и  каранФи-  ла, крина и трандаФИла, љубичица и  босијока. 1(ад ce сврши п£сма и  свирка, запита ви-  сокородни, којем чисто небијаше право, што je  ова здравица дужа од његове : „Was sagte er ?   was sagte er ? Кад му сус£д изтумачи, онда рекне : „Also ein gemeinseliaftliclier Toast. Audi gut. G -o tt er-  lialfe!“ Па макне велнчанствено главол к свима,  коих ce здравица тпцала. Многима je било наздрављено ; н^кина 6u-  јаше то добро дошло, да логу тошшну свога  чуства дотичној преластранци изјавитп ... бндо  je дакле „нноголЗЈтствпје* п куцање особпто жи-  во; a банда, баш као да je знала, коме ce на-  пнја, упне све гуше, те ce чуше н y трапеза-  рнји прЗзко све ларме, п y прњавор прЗжо свнх  брда п покрај свих звона. Кад ce ово сашри, стане ce наздрављач раз-  нахивати, да ce на концу конца одмори од тру-  днога свога краснор^чпја : али таман он узне  виљушку, да набоде колад печења, али ce јави  један враг нз дружтва те повиче : „А шта, мени ту нп мукајет ?  Зар ја нисал  жив међу вама ?а H žkii ударе y cmžx , a други погледе ко  то говорн. To бнјаше порезник. „На тебе сал сасвим заборавио,“ примЗзтн  наздрављач. cjiimetn ce. „Hero чини ми ce, да  би на тебе свакп врло радо заборавио!" Роди ce cmèx  u весеље. „Алн ce ув£к ја сан ирпјавнлс ‘, прнл£-  ти онај. „То je истлна, и то не сам, него са кме-  тол, жандарол и  проц^нптељел !“ рекне му онај. „Боље ће бити, да нечекамо, да оам изтераш,  пхто смо ти дужни.“ Сви ce стану смкјати, и весеље достигне  највипш степен. „Дакле!и  почне ce наздрављач спремати  да наздрави и  порезнику. Сви изгледаше запетим жицама инштру-  мента за смкх, ш то  te доћи. „Да живи онај, коме сви желе да га нема!“ Бурно, грохотно смкјање прасне y друж-  тву, a наздрављач пружи прЗзко стола руку по-  резнику :  „ Nichts fur ungut ; war niclit schlecht  gemeint.“ Супруга високороднога h ž u ito  obgm  при-  шапЕе. Oh ce тргне и  дигне. „Meine Herrn,“ почне штуцати. Морали би  знати, да je овоп велнком го-  сзодину прелазила горња устна npfuco долње, a  грло као да му ce од часа на час отварало и  сасвнл стискивало, па je изгледало као да штуца. „Meine Herrn! Erlaubeii Sie mir . . . mir . . .  erlauben Sie, dass ich . . . icii dem Herrn Kloster-  vor . . . vorsteher den Toast. .. Toast spreche. Er soil  leben . . .  leben soli er . . . soil gedeihen wie . ..  wie seine Zwetschken ! Vivat ! Живио . . . Живио!“ Морамо ce разункти. Домаћин je високо-  роднои слао шљива и са дрвета набраних и  y преображеној Форми као пекмез ж шљивовнцу.  Cpžiicice шљиве немају вшде равних y европским  државама. И саме босанске морају нх преда cs  пустити. Високородни je уважавао и  шљиве п   шљивовицу; али je највеАу ц^ну жлао y н>его-  вим очима пекиез . . . povidl .  . . Ннје дакле чу-  до, што je игумну желпо да напредује као н > е-  гове шљпве. Одзив најгоре можда наиитнпце био je на-  равно најнздашнији, баш што ce тицало дома-  ћина; ала je високороднп тај ycnžx свол зоа-  сту прштсивао, па je са погледом поб^дптеља  очи на све стране окретао, a лице му je од ра-  достн и  поноса. . .  a можда и  од внна . . , сјаја-  ло као сунце. Кад ce све смири, учини ce једном о д   дружтва да и  н>ему ваља што рећн. Пило ce подоста; није чудо, што ce мало  теже дизао. „Ta ce поднжем . . Онај црномањасти кућегазда викне иу за-  једљиво : „Чекај да ти помогнемо.“ „Шта ieur тн менн номагати, шепртљо,"  одврати му онај. „Ннје мени трЗзбало ничцје по-  noiir на y другачнјпм бпткала . . . Alios ego vi di ventos . . . aliasque “ — овд$ штуцне, застане  ii пљуцне. „ Procellas, “ допуни задиркивало . „Procellas, да. A шта je то procellas? Дед,  кажи, ако знаш‘!, запита он противника. „Бурје !“ одговори му онај. „Није него празно буре. Учио сн осам шко-  ла, па незнаш шта je procellas! Procellas море  долазн од procella, a procella, то je скраРена  Форма од domicella . , . Знаш сад ? Јеси ли контен? “ „Није него од varicella !“ задирне га један  старији сус4д при трапези. „Добро кад ниси казо од parcella; ви ин-  жинири снивате само о  parcella-ма. Али знамја  еве! УдариРу ја вас по шакама први пут. Ви  зам4ните често parcella са parcellula . . . Али о-  кајте ce, хоћу ја y име долње куће да наздра-  вкм домаћину." Cpžta његова, што високородни није разу-  м4о, шта онај говори, вего да покаже да je и   он језик круновине научио, повиче горопадно :  „Мир bcèm !* T o je он често y дружтвима чуо,  па je сад намЗзравао скупо продати. „Тако је !“ одобри говорник. ,,Мир вс4м !   то je калуђерско : Habt Acht! A са ,,ïïabt Aclit !t £   није ce шалити . . . Дакле y здравље нашега до-  маћина, који нама даје добра вина, и право чи-  ни, јер нити je његово ни наше, па што га не-  би дао . . . био би луд кад га неби дао. A на-  квадиће ce то њему сторицеју . . . Зна он то добро, 16 na je паметан кад га даје. Нека ce он само држи  свога система. Одозго сунце грије, a одозге лед  бије . . . Имај прпјатеља ropi, па ће ти сијати  сунце, a лед неКе до тебе нп досп^тн. Пак он-  да отоји и то ; рука руку пере... дакле, држ’  ce ув£к руке т. ј. оних људи, кои пљене n про-  дају и  пишу платежне налоге зн а  од које Форне. ,,А неће нико пореЕи ни то : уста хвале  господа. Дакле, постарај ce за много уста, па  ie  ти ce орити хвала! „Дед, запнтај, чпје ce нме данас внше чу-  је и  разноси од имена нашег домаћина ? A ?  Ничије. Нн сам патријарх нема тога гласа и   славе, што нма наш домаЕин. „Иди цару . . . хвале га ! Иди ашнпстрима  . . . хвале га ! Идн y Беч, y Темишвар, y За-  греб . . . и  сами слЗшцп хвале га уз своје гусле! ,,А шта да кажем о  нама, о наппга прнја-  тељпма ? Ево, дам руку, ако га свп нехвале као  најврстнијег настојатеља. „Па ii госпође наше и госпођпце . . . шта  велите ? Нема му пара ! „Јест, нема му пара ! И нема му пара!  Па кад му нема пара, нека п проживи године  без пара. Сто и  једна година цриличи му u no  Богу ii no људма, Жавио дакле управо 101  годпну, ни ман>е нп више, али баш ни минута  nn више nu мање ! Ko ce слаже са мном, нека ce кудне c њим, a ko  ce неслаже, a он да ce h i -  je усудио принети ташу к устма, јербо Ае ce  вино претворити y отров!* Опет ce разигра многаја л£та и  y трапе-  заријп ii ван ље, и једва зан^ме гласови много-  лјзтствија. За овим ce дигне дружтво и  оде y салу,  да пије дрну кал?у. Старија господа и госпође  продужише стари разговор, a младеж дође ure-  татн по собама. Но наједаред поче банда свирати Штрау-  сов валцер. Без договора, без једне р£чи, сло-  жнше ce парови младих људи и л4пих госпођица,  те ce валцер пресели из баште y собе. У том жагору приступи Ленка старој тетки,  ћ тихо јој рекне : „ Ја би пошла . . . Мени ce ово  неће да допадне . . , A в сунце ce појако спу-  стило. Hero д.у ја да ce украдем и одем, a ти  гледај тако исто да изиђеш за мном, па ћемо  ce без рЗжи опростити са овим дружтвом, које  можда и воли, да ce ми уклонимо. “ Овако и буде. Ленка изиђе и нареди, да јој кола чак до-  л4 изиђу пр4ко моста. Ствари своје даде изн£-  ти на кола, да нико неопази. ÏÏ тетка ce извуче нЗзкако b ž iiit o  ; оду кроз  башту до кола, и  таман ЈГеика да рекне кочи-  јашу : TŽpaj ! али приступи архимандрит Пар- 16* теније и проговорд ил: „Ви б^жите. 'Добро чи-  ните. До Н. Сада има добра три сата. A  друж-  тво вас неби пустнло ни до зоре. Ср^ћан пут  желим !  И држпте р£ч !к Оне му ce загвале на доброти, и  одкасају  оштро y село и  кроз њега даље. На врху брда,  уз које пут вођаше, окрену ce к ланастпру н   немогоше ce доста дивоте и зшлине нагледати,  која им ce прн вечерњем сунду укаже. Рај !  правп рај ! повнчу и  једва ce одкнну од тога  призора, те оду. Кад ce одмакну, рекне тетка ЈГенки : „Ти  су ланастири прави рај зелаљски !“ Ленкајој одговори кисело см^шећи ce: „Да,  али je вр4ме, да дође херувим са плаленпм ма-  чед, да изтЗзра лногога Адала из њега. “ Тетка избечи очн на љу. Она ју небпјаше разун£ла. Архимандрит Партеније даде упрегнутн y  своја кола и  оде и он y свој манастпр. Они осталп буду веселп до полноћн. Прњаворци ii сељаци схојаше y малим го-  лилпд^ча, мужки п женске, старо п  лладо, и  слушаше музику. „Хвала Богу!“ рекне један. »Шта неће  4o b è k  доживити, кад дуго живи!“ Архимакдрит Партекије изручи B Ž pH o отцу  Теол>ану, што му бијаше сестра поручила. Taj одговор запечатио je одлуку овога као  црвени восак писмо. Кад ce архимаидрит свуче и легне, запита  сам себе : „ Јесп ли задовољан са маневром, оче  Партеније ?“ „Хвала Гурковој жестини што ce моје  особности тиче, подпуно. Али ноћни духови и  швабски валдери отр^соше ми са шибица сав  л4пак.“ f  17. Митрополит Стратимировиђ. ^рхимандрит Партеније одржао je pŽ4,  што ју je о. ТеоФану дао. Покаже му комад земље, да на аему за-  сади кротообразно велики шљивик са 11.000 ко-  мада дрва, A касније, кад буде готов са шљи-  виком, одреди му један комад земље y Филија-  лу Петковици, да га виновом лозом засади, и   пружи му сва ср^дотва, која бијаху на то по-  тр4бна. Да кажемо напр§д јошт, да je о. Тео-  Ф ан ове послове идуАе зиме на вајвеће задо-  вољотво свога настојатеља и извршио. Но док небијаше дошло вр£ме, да ое ови  радови предузму и  обаве, показиваше архиман-  дрит овом штићенику, како ce ваља држати, кад  ce y цркви служи. Архимандрит je био особито изучен y овој  в^штини, a о. ТеоФан имао je велики таленат  за то, те je учитељ доживио радост, да му je  ученик труд подпуним ycirfcxoii нагглатио. 0. ТеоФан служио je, што наши кажу, као  светитељ. Народ je како из праавора и  села,  тако и  из оближњих мЗЈста гомилама долазио, кад je чуо, да te на већи какав празник о.  ТеоФан служити, и глао о  његовом „чинод^јст-  вовању* пронео ce no чнтавом равном Cpiaiy.  B et су га почели са побожним увЈрењем к бо-  лестницима y прњавору н селу призивати ; Bet  ce почео разносити глас, да молнтва о. ТеоФана  впше помаже него рецепти доктора Фурјакови-  t a  кои бнјаше вармеђски Физшсус. На скоро затим долазише и из даље бо-  лестници на нолитву н>ему y манастнр ; a мало  лослЗз почеше и болнике са стране y манастир  доносити, да о. ТеоФан на „велнком входу“ са  светон тајном n pŽ K O  н >н х прекорачи. И за чу-  до, сваки, ком je молитву очитао или прћко кога  je са св. тајном при служби прешо, ocitao je  чудесно олакшање истога часа и одлазио je ут$-  шен кући. За придиковање није толико способности  показивао ; лако зато, што му je недостајало и  науке и  св!зтског цзкуства; a за духовника  ннје ce мого употр^бити, јер je био npeBet  млад. За духовника искала ce б£ла брада, a о.  ТеоФан бно je јошт y најбољим годинаиа, млад  и тако л$п, да старцји несн^доше узетн на се-  бе ризико, да га y села на исповјзст пошљу. О во je пшло све своии путем, u пдан на-  стојатељев, y колико ce тицаше манастирске ко-  ристи, почне ce сјајно изпуњавати, јер и  слу- жба и  молитва о. ТеоФана донооила je сваки дан  то већи приход манастиру са свију страна. Али стратегичка страна његовог плана из-  јадови посве. Тако бива и самим војничким стра-  тезима. И. њихођ  ллан, кои y почетку акције  или јошт и  пре те надртају, изјалови ce врло  често које протупланом непријатеља које слу-  чајннм околностима и  догађаима. Ж енка дошавши кућн, o c ž t b  тежину на  срдцу и  души, коју y прво врЗше тако неос4-  Ааше. У прве дане бијаше чисто задовољна, да  je изб^гнула опасност, која ce зиогла лако y по-  гибељ претворити. Но код куће ocèth  најпрг ] >   пусту празнину y срдцу, која je све тужнијом  постајала, што je дуже времена протидало. Свако he нас подпуно разумАти, кад рек-  немо, да ce опет љубав жене y н>еним  прсима  разгоре, и  да јој ce y самоћи жсстока страст  јошт јаче разпламти : она ce разболи, и  болест  je била опасна. Трајало je дуго времена, и  ЈГенка немога-  ше одржати р^чи, коју бијаше дала архиман-  дриту Партенију, да he га на скоро посЗзтити. Прођу шест нед4ља. Дође зима. Архиман-  дрит je погледао почесто кроз прозор на друм,  коим ce y манастир долазило; долазила су раз-  лична кола, ружне и  л$пе каруие, добри и  зло-  чести кон >и  . . . али нити ce појаве оне нове каруце ни они халовити коњи. Очекнвање je  блЗзди ло све више ; но лаокава нада тЗзрала je  вавЗж зелене гранчице, макар да je на пољу  јоваљски сн^г покривао све. Архинандрит ce бнјаше привико о. Тео-  з>ану, па га je y дуга зимна вечера често при-  зивао к себи. У такова вечера припов£дао je много о   знатнијим личностима, с којима je y животу y  додир долазио. Одтуд одуд па би споменуо митрополита  Стратимировића. Једао вече замоли га о. ТеоФан, да му што  више о  том славном мнтрополнту каже. ,,Е, одговори архимандрит ; о  н>ему бих ти  ного читаву зниу прнповЗздати. To je био из-  ванредан чив£к. Ннје мв баш много добра учн-  нио; али што je истина, истина je. ББегово Bpž-  ме живи и  дан данас y нашем народу јаче, He ro ичије друго. Њега ce скоро свн јошт тако  живо с4ћају, вао да je јучер умро. ,,JTžn je то бно човЗзк; a нарочито y ста-  рости. Ја незнам да сам икада тако лјшу главу  видио. Брада велнка, пуна, б£ла као н  најбЗ>љ е  руно. Образи су му цватили као y најл^пшег  младнћа. Имао je обичај жмирити, кад je кога  помњпво сматрао; али му je из ока бистра му-  а а  прос^цала. Мантију je обично носио од црне свиле с црвеном поставом. На груди му je сва-  ки дан отајала зв£зда великог Леополдовог крста,  a око врата колир истога реда, као што га  свештеници ношаху. „Ходио je y своје посл^дње дане лако као  младић. „Он je поотао митрополитом 29. октобра  1790 године ; дакле на д вЗ з године прије, него  што je дар Франц I. поотао царем. ВеБ. зато  га je овај цар особито високо држао. Д  к тому био je доиста прави државник.  Нарочито je много важио код кнеза Метерниха,  с коим je до смрти y пријатељском одношају  стојао. „На углед спољски држао je много. Кад  je год полазио y народном каквом д£лу y Беч,  или на дијету y Пожун, — свагда су га из-  праћали ученици гимназије и богословије, глав-  ни грађани, придворни калуђери и звона по свим  дрквама. Најприје je отишао y саборну цркву,  те со помолио Богу, па je онда cèo на батар и   кренуо ce. Звона су га пратила, док су ce кола  са торња видила ; a други сви разишли би ce  кућама. „Имао je нЗдсолико пута озбиљних сукоба  са владом ; али je понајвише ср$ћно из борбе  изишо. „УвЗж je знао, шта soie : па je сходна  ср^дотва безобзирно употрЈбљавао. „Добро ie  битп, да ти пре свега кажем  главно становпште, на ком je Стратнмпровпћ  стојао. „Год. 1791 чланком 27. уведу ce прнвнлегнје  или права србског народа y државнп закон у-  гарски, н  Србљи постану државнпм грађанима  Угарске. ,,Тим добије и  црква наша и свештенство  признати темељ и несумњиви положај y држави.  Црква наша имала je пре тога од стране като-  личке црквене управе много да трпц, баш за  то, што наводно дотична наша права небнјаху  законом државннм призната. О ви нападан има-  ли су сада барем на вр^ме дрестати. Страти-  мировић je знао, да н покрај закона може напа  доста трунити такова сила, каква je бнла онда  католичка црквена управа, пак je нарочнто на  то мотрио, да ce са нашо стране неда ннкаква-  повода. „Одтуда му je прво начело било : днсцишш-  на најотрожија. „Друго начело његове црквене вдаде било  je развијање цркве n црквеног живота. Одтуда  устројење гпмназије, богословнје, конвнкта, благо-  д^јаннја, и  др. „Треће je начело н>егово било, такт у  свему. .„0 њему су говоршга, да je строг као  Турчин. ,0  једвом банатском едископу добије глас  да ce овај y tžch o  пријатељство упустио са  пријатељима „уније. “ Позове га себи и  прима  га врло љубезно. „Али кад буду на само, онда му каже, за-  што га je звао. Овај стане шепртљити. A ми-  трополит зграбн своју штаку од подебела баш-  буса, па извошти мога владику на дебелу wžpy.  Онда отвори врата, н издрати га са највећим  пријатељством до степена. „Никад ce није посл£ о  том едискоду ни  најмањег гласа чуло, који би на унију одомињао. „Државнички такт много му je пута био  од велике корасти. „Старн ковиљски архииандрит Раић. био je  no себи већ. чудан светац. Одношај дакле изие-  ђу старог архимандрита, којему je митра више  пута била нуђена, и ког je србски народ с о-  собитим дијететом славио, и  младог митродолита,  био je врло деликатне нарави. „Доситије Обрадовић није био мала непри-  лика за највишег калуђера. „Одношај са Мушидким извео je Страти-  мировић такођер са великим тактои на крај.  Да није тога такта бш го, како je ЈСукијан био силовита n нагла природа, могло je бнти no-  кора. „Него je и  он бпо ув£к на својем м£сту. „Свакп дан држало ce y његовој дворској  капели јутрење и  вечерље. Никада није пропу-  стио, да није нед$љом ц празнпком дошо y  цркву на службу божију. „Црквено појање уважавао je више свега. „У овом погледу позната ни je једна врло  занпмљива прнчпца нз властнтог изкуства.* 0, ТеоФан n p iiM È T ii да архимандрит хоће  прЗпсо те причнце да пређе, па га замолп, да  му ју прппов$ди. „Хоћу с драге воље, кад те занимаД ре-  кне архимандрит. „Једаред му дође ако ce не-  варам генерал Де Прерадовић y госте. Трапеза  je била с.јајна, л об£д je дуго трајао, али то  није осујетило вечерњу y дворској салн. На то  je и он дошо и свога госта генерала довео. „Архимандрит Гедеон био je одлпчан појац. „У исто врЗзме предавао je ,п4није“ на бо-  гословпји један свршени „клнрик,“ спромах пла-  дић, алп je имао глао од славуја a дар за по-  јање изврстан. Био je родом из Ирпга, a посл^  je провео bšk као парох н^гд^ y Cpisry. Чекај  како ce оно зваше ? Да, non Ainu. „IIpž него uiTo ваљаде да ce започне h ž b -  ничко појање, доведе мнтрополнт can к налоњи архимандрита Гедеона, па га поотави на десну  страну. Затим оде к оном учитељу п4нија, од-  веде га к истој налонж, п постави га на л!>во  до архимандрита. ,Кад да ce започне појаае, митрополит  куцне овога y раме и проговори му : „Почни ти ! “ Овај ce тим, наравно, ocžth  узвишеним  до неба, и  y својој екстази залочне : „Господи воззвах“ гласом анђелским.' „Кад овај сврши, онда куцне митрополит  арх. Гедеона y раме, и проговори му: „Сад ти !“ Гедеон одпои своју строфу несравњивом  бравуром и  славујским гласом. „Генерал буде очаран. „Споменућемо јошт једну о  Гедеону. Ви-  дим да ти тако што најрадије слушаш!“ „То je истина*, одговори о. ТеоФан. ,,У  тим приповЗздчицама живе чисто људи кои су  давно умрли.“ „И јест тако“ , одговори архимандрит.  ,,Слушај дакле. Кад je Стратимировић бивао на  изпиту богословском, долазио je y свити и  арх.  Гедеон. О н je y те часове једино и изкључи-  во за митрополита живио. ,,0вај je изпитивао клирике, ишо тамо и  амо по соби, слушао, a и  сам говорио. У том  времену пружио je чепгке руку, да узме мало  бурмута. И ув£к je нашо под руком бурмутицу 17 отворену, коју je имао арх. Гедеон. Гедеона je  љубио и  тога ради, што je овај врло л$по служио. ,,И y обште, казују, да je епископ Гедеон  бно други Стратимировић, савршеније нздање то-  га y малом. Гедеон je био епнскопом y Н. Саду  од 1807— 1831. „ Архпмандрит крушедолски Крстић био je тако-  ђер љубимац Стратимпровићев ради свога изврст-  нога гласа н појања. Кад je овај запојао, мпслио je  сваки, да неп^ва за п^вницоп човЗж, него из неба  анђео. Овај стари свештеник бно je y старнје сво*  je доба 6žo као б$ла овца, н владао ce ув^к y свему  као д^војка. A опатралп су га за канон y nž-  нију. Стратпмировић га je звао : мој авва! a ni-  снословцн далп су ну наслов : „новог Даиас- кнна сладкопЗзвца. “ Љему су нудшш епнскоп-  ство, алп он га не прнми. „Из тога доба познато je више имена по-  јаца умЛтншса. Тако ћу ти споменути игуина  Диониоија, . . . гимназијског проФесора Лазића,..  дцректора нормалних школа Гершпћа, . . . Гер-  шићевог сина архимандрита Лаврентија, пак . . .  oxol мало незаборавих једног од првих, Јашу Жн-  вановиЛа. * У ceocKiiai малнм црквама појао je свеш-  теник на много и£ста чудесно л£по. Тако je су-  парох non Аћимов, non Тодор бно изврстан по-  јац и по гласу и по в£штини.“ „Слушао сам ихједаред* проговори о. Тео-  Фан, „кад су на велику суботу појалн статије  „плач матере божје“ код христовог гроба. Ни-  када нећу ту дивоту заборавити. Милије их je  било слушати него олавује кад ce надаЗзвају ! “ „У ум^тности чинод$јотвован>а при божи-  јој служби сноменули смо већ епископа Ге-  деона. Овога не достиже y томе нико до данданас. „Митрополит Станковић и елископ Платон  поцриили су такођер своје умЗзтноотп из оно-  временог извора. „Нарочито су ce тога ради славили Н.  Садски прота Данило и  non Платон из Ка-  менице. „Прототип калуђерства био je твој духовни  отац игуман Иринеј . . „Бог да му душу прости!“ уздане о. Тео-  Ф ан и прекрсти ce побожно. „Оних 6. година,  што сам под његовом руком калуђеровао, уви-  ле су ми душу особитом атмосФером . . . чиста  побожност задахује те a анђелска свЗзтлост оси-  јава ! . . . У друго доба би га светцем прогла-  сили ! “ „Ијатаковелим*', рекне на то архимандрит.  „Манастирску управу држао je митрополит y гво-  зденом процЗшу. Коим тим начином... ил урадили  и л изпросили, алн сс морало на крај изићн, тако  да нема дефицата. Није онда тако лако било дуг 17* на манастпр наваљатп. Са сувишкоа ннје био  тако строг. Ту je могло бпти сувишка колпко  хоће, он je био задовољан, кад ce y рачуну по-  казало, да има макар 24 крајцаре више доходка  него разхода. Шта вшпе, имао je то начело, да  ce y рачунима п неизказује, да манастири пиају  бог зна какве велике чисте приходе. Мислили  су да он то из политичког разлога тако хоће. ,,Из манастира, коп су бплп слабији, пшли  су калуђери по народу просити, п народ им ce  л4по одазивао. Нису добилн бог зна шта н ко-  лико, ал су ce изранили. Калуђерп су били про-  сти људи, али су сматрали манастнр за своју  кућу и били су му и  приврженн. Каснпје ce  овај т4сни одношај између манастпра п  калу~  ђера сасвпм преокрене. „Калуђера je било y сваком манастиру мно-  го више него данас; било je обитељи, y конна  си видио 10— 12 црноризада. „Међу нашим евештеницниа ондатаег до-  ба било je иало тако званнх Ф нлозоФ а, кои  бпјаху сврпшли поред гииназпје и ФилозоФију.  Али они најпростији били су најбољи црквења-  ди. Тако онај ropi споменути појац није y свом  в£ку пропустио нн једног „катадневног јутре-  н > а н вечерња,* нак била његова „чреда“ или  небила. Шта впше, y старости својој лежао je  са болном утробом, п морао je чешће замолити су- пароха, да одслужи службу о  каквом светцу  или нед£љи. Но како je звоно на службу заззо-  нило, заборави на бол и  бол£зањ, устане, обуче  ■c e  брже боље, и кад му супарох дође y цркву  да га занЗши, он je већ био обучен и  узгласио  „Благословено царство ! “ To je чудо, али сам сам  својим очима видио. Из других села носили су но-  ворођену д£цу том свехптенику, само да их  он крсти. „Биће ерАгно д£те!“ одговарали су,  кад их je ко зааитао, за што сирото д£те тако  надалеко вуцаре. A гд$ ce год свештало масло,  ту ннје могло бити без њега. „На non Аћимов глао отвара сенебо!“ го-  ворио je cbžt ;* и „његова молитва иде право y  божије уво.“ Имамо ми сада важнијих свеште-  ника y парохијама и  ученијих и  отменијих али  онај дух реко бих да ce изгубио. „ОтратимировиАеви појци пренели су љубав  к црквеном п$нију y народ. Из оног времена до-  лаза, да наши људи још и  данас црквене оти-  хире пЗзвају и  при частима, које нестоје ни y  каквом одношају к црквеном богослужењу. „Стратимировић je и  сам често служио, и   жегове су службе биле ув£к заутисак приређене. „СпоменуБу само његов ход на службу о   летрову-дне сваке године y дољњу цркву кар-  ловачку. Апостол Петар и  Павао, као што сви  знамо, заузииају прво h ž c t o  међу апостолима. Митрополит СтратимировиА обуко ce тај дан  y најсјајнију од^ћу. Шест вранаца један л$п-  ши од другога бивали су упрегнути y батар,  ва кои ce из резиденције возао y дољау цркву  да служн. К он>и су му били управо као царски.  Хамови су билн сребром обложени и  црвеном  свилом превучени. Кочијаш je обуко своју га-  лу са трокутним шепшром по начину царског  кочијаша y Бечу. Острагу су стојали хусар и  ловац y врло скупоц$но од^ло обученн. „Наравно да je ово народу јако y очи па-  дало и велики утнсак y аему изводнло. Али je  c b ž t  ишо много више и рађе y  цркву него  данас. „Чему ce чудино, то je, да мнтрополнт ни-  је бпо пријатељ каноничких впзита. У архпди-  јецези било je р£дко проста сељанпна наћи, кои  je знао, како митрополит изгледа. Може бити  да je тону узрок било то, што je држао, да ће  му аукторитет бнти y толико већп, y колико  ce буде мање св4ту показивао. „Но i i имао je аукторитета и напрема вла-  ди, и напрема свом свештенству и  народу, ка-  ква je p ïiflK O  ко пре љега уживао, a п ослЗз ae  ra нико. Аукторнтету Стратимировића код на-  рода помагало je то, што je он устропо гнмна-  знју y Карловци и  богословнју таиошњу. »Колико je гимназија јошт н  за живота СтратимировиАа народу добра донела. нетр4ба  обпшрно доказивати. Можда npžico хиљаде изу-  чених младих људи изишло je из овог завода. „А гимназија Карловачка била je за Стра-  тимировиАа једна од најбољих y царевини. „Богословија карловачка дала je народу пр-  ве свештенике, који су за свој позив школски  приправљени били. „А осим тога завео je СтратимировиА уз  богословију и гимназију ,,конвикт“ и ,,благод£ја-  није“ ! У оном ce давала кошта за малу новча-  ну накнаду, y овом посл£дњем посве безплатно  о  трошку митрополитовом. „Политичку страну живота Стратимирови-  Бева остављамо овд1 !  недирнуту, иошто стои из-  ван СФере, о  којој ми говоримо. „Њему ce пребацивало, да je осујетио из-  вађавве закључака сабора од 1790 године, кои  су по изображавање свештенства и  народа од  велике користк бити могли. Истина je, да ce  трудио накнадитк их начином његовој мисли од-  говарајуБим. Митрополит Стратимировић мислио  je шта му радити ваља, пак je no начињеном  плану поступао : он je и  управу манастира и   држање калуђера вишој својој нам4ри суобра-  зно удесио; те je све рађено по потр^би и  раз-  логу, a не случајно и  од ока. „Кад смо овако довршили слику иитрополита Стратилировића, хајде да тн још једну малу  шаљиву припов§дим, из које ћеш виднти, како  су га в ср^дњи органн владпнн уважавали. „ПосдЗ; озбиљне разправе неће шкодпти нд  менн ни теби да ce мало и одсм^јемо. ,,3а времена иитроподисања Стратимировићева  био je y Петровараднну генерал-коланднрендер  славонске краине барон Сигентал. ,,Сви су главно-козиандујући, кои y Петро-  варадину служише, долазили внше пута на до-  cÈTy аштродолиту, коју нм je он сав^стно враћасд ,,Барон Сигентал остане једаред таковом дри-  ликом код митродолита на об^ду. „Карловачкн пекар неииајући конкуренције-  деко je своје киФле и  зеашчке као од б$де. ,,Више га je пута опоменуо мајордомо мн-  трополитски на то и позивао га je да ce боље  узме на ум, јер ће кад тад доћн на љега какав  солдачкп „ Doimerwetter па ie  га скупо статн. ,,Б° пекар помнсли, ако je СтратнЈшровнА  радкн нитродолпт, није полицајкомесар, па док  са овим добро стоји, немогаше му нико нншта. ,,Алн на његову неср1>ћу главно-команду-  jyi.ii генерал првмћти при обкду код мнтропо-  лита, да je дециво нзпод сваке крптике. „Зар нема y Карловцц л bunia пецива?* за-  лита. „Код нас y Вараднну н  киФле и  земичка  тако су добре, да их y Бечу нема бољих!* „Е, код нас je овако,а  одговорн митропо-  лит; „наш господин пекар држи ваљда да му  нема суда, па остаје једнако при злочестом пе-  циву, премда сам га већ випхе пута опоменути  дао, да смо ми и  бољег пецива видилн!“ „Генерал оЕути ; али ce видило да га то не-  угодно дира. „Послћ обкда даде дозвати к себи капетана  градоначелника Карловачког и рекне му : „Г. капетане ! Ако на столу Љ. Екселен-  ције господина митрополита нађем ја то хрђаво  пециво кад други пут овамо дођем, приправите  ce да за осам дана примите ваш Blau-bogen. “  „Ово je значило да be доћи y пензију.  „Кад генерал оде, похита градоначелник y  магиотрат, даде дозвати к себи полицајног ко-  месара, и пре него што му овај назове добар  дан, повиче на њега : „Г. полицај-комесару ! Гооподин главноко-  мандујући наложЕО ми je данас, да тај пекар  несмк више тако злочесто педиво давати за стол  Њ. Екселенције господина митрополита. Ако ce  том за кратко вркме недоскочи, то да be он  мене y пензију. A ја by прије вас на пр^чац  из службе изтЕрати него да мене y пензију  баце. Зато вам кажем озбиљно, да зовнете пе-  хара, па да му оштро заповкдите, да добро пе-  циво шиље y двор, јер by вас бога ми одмах одтЈрати, ако први пут, кад y двор одем, не-  нађем, да je no мојој заповћстк учињено!* „Полицај оде и  пошље тај час по пекара,  да му га доведу. „Како ce овај укаже на врати, оспе га сла-  B H 8  полиција најгрубљим картачима. „Је с’ чуо ти, Петеру! Ако ти менн су-  тра непошљеш y мнтрополитски двор добро и   л£по пециво, ја ty  ти на ср£д пијаце 25 вру-  ћнх одц1шити, па ће ce то репетнрати сваки  дан, кад небуде учињево што тн заповЈдам. Пре  него што мене из службе одтЗграју, волпм ви-  дити тебе, да на мацку под батинама умреш.  Je с’ чуо? Па добро запамти. Ту нема шале.  Или ја морам касиран из полнцнје пли тп мртав  y полицију, ако твоје педиво остане као што je  било до данас. Рехтс ум ! марш ! „Сутра y 9 сати y јутру визнтирам ја y  персонн пециво, које y двор пошљеш.* „Полицај-комесар знао je да н градоначелнтс  неће познавати шале y овом послу, те ce на у-  речено вр- Јме нађе y дворској кухињи. „Алн пециво да не може бити боље. „Однах рапортира то градоначелннку, a овај  недочека да генерзл дође y Карловце него таки  п ослЗз два трп дана, кад ce ув!рио о  сталности  лромЈне код пекара, с$дне на кола, оде y Пе- троварадин и  јави генералу, да je учињено по  заповЗзсти. — „Ако пишеш оно друго, што си од мене чуо,  забтгћжи и  ово; из тога ћеш видити, да je свуда  и y сваком послу истина, што стари рекоше:  небои ce свака шуша бога, већ батина ! “ Архимандрит ce насм$је својој припов^дци  a о. ТеоФан y пуној збиљи одговори : » Јест, кад  би само стојао за нама какав наш главноко-  мандујући.“ 18. Митрополит СтанковиЋ. Ту архимандрит ућути. 0. ТеоФан ћутао je равнии начином. Наједаред дигне очи на архимандрита и   запнта га см4рно: „A јесте ли, Високопречест-  њејши господине, познавали митрополита Стан-  ковића? Кажите ми што о  њему 1 “ „ХоАу, с драге воље; толико радије, што  о н.ему немам толико говорити. Али ћемо и  то  на сутра оставити. Данас сам доста говорио." Тим ce разиђу. Кад ce сутра на вечер састану, почне ар-  химандрит своју пов£ст овако : „Митрополит Станковић, кои за Стратимировикеи 29. децембра  1837 дође на архиепископску столицу, био je врло честлт чов§к, добра срдца, вољан на сва-  што, што je добро, срдцем л душом калуђер. „Један од чувених y оно врЗзме младлх љу-  дп, коне je Станковић велики пријатељ био, до-  ђе к њему и  запита га, би  ли добро било, да ce  закалуђери ? „Млтрополлт му одговори са свнм прпја-  тељски: „Ја ћу те радо примлтл y придворне  калуђере, јер сам лзкусио да имаш веллке та-  ленте, па сам наумио да те своиа временом  подвргнем спнодалном лзллту, те да те креи-  pauo бо д  нас првим доктором богословије, н та-  ко друге на разне лодвиге побудимо и ободрл-  мо. Али тн немогу рећи: будч калуђер. Ја саа  калуђер срцен и душом ; и да ce наново родим,  пак да ми je изв^стно да неАу никад битл ми-  трополитом, ја блх и опет отишо y калуђере. A  ти лзпптај себе, пак чпни како ти срдце каже. “ „Младе ваљане србске ђаке волпо je, и   подупирао их je готоводгку вр^дном свакога  признања. Онај дан, кад су га изабралл за ми-  трополита, зав^шта, да te  на свој трошак дати  учлти из сваке днјецезе по једног младог чов£-  ка, и држао je pia. „Ево ћу тн y овој сгварп једчу прпчицу  да приповЗздпм. „Год. 1840 пмао je онај исти млади Србнн  докторатски дпшпут лз права на универзите- ту y Пешти. Одугнанти били су nposecop рнм-  ског права на универзитету и  један млад Ср-  бин доктор права,“ „Опростите, високопречестњејши господинеД  уђе овд4 о. ТеоФан y р4ч архимандриту. ,,Мени игра срдце y прсима, кад чујем, да  ce говори о  младим Србљима, кои високе школе  са великим усп4хом сврше. Тако ми je и сад,  кад припов4дате о тој двоици. Би ли ми учи-  нили радост, да ми кажете како су ce звали „Xofey с драге воље,“ одговори архиман-  дрит. „Онај кои je држао днсертацију, звао ce  Јован Суботић, a олај што je већ. био докторои  ђорђе Стојаковић.а „Баш вам хвала високопречестљејши . . .  по-  знајем обојицу.“ „И ја их лично познајем,“ примЗЈти архи-  мандрит. „И све држим, да ieno ми та имена  и вшпе пута чути.“ 0 Доктору Суботићу нећемо y овај пар  ништа да говоримо; он јошт живи. Алн за Доктора Стојаковића мораио казати,  да je архимандрит подпуно право реко. Његово  ce име од г. 1848 овамо проносило по св4ту  као име једног од највећих Србаља. Год. 1848.  прекужи мађарски пр4ки суд ради Пражког  славенског конгреса. Као члан највишег суда  y Бечу, као заступник на србском сабору од г. 1861. и као члан угарске канцеларије, борио ce  јуначки за србску цркву и  србскн народ. И ca na смрт његова бнла je сл£дство једнога тако-  вога жестокога дана. У бурној с£дннцн разгрЗз-  је ce јако, пак онда идући пЗш гице y стан на-  зебе, добије запалу шгука, и  умре. О н je био  брихка србска сабља на народним политичннп  мејданнма. Био je оср^дан, сувоњав, ситан; y  лицу црнпураст. Очн су му као жива жеравн-  ца гор^ле; мислно je чисто као р£дко ко, и   кад je говорио, све je cžko , не друкчнје. Но да  се вратнмо разговору оне двоице. „Будући доктор заиоли митрополита Стан-  ковића, да му буде патрон при свечаној дишпути. „Овај то прими. Дође с дијете из Пожуна  нарочито тога ради y Пешту. „Кратко вр^ме пред тим дишпутирао je  младн гроФ Цнраки, спн Judex-a Curiae Јова-  на гр. Циракија под патроцинијем самога кра-  ља. Отац je био y пуној галн ту са орде-  ном златнога руна о  врату. „Исто тако под патронатством краља ди-  шпутирао je на скоро за тим и барон Орци.  И опет велика свечаност. „Сад je долазио онај млади Србин на ред. „Дође митрополит y својој пуној гали,  Четири коња, позлаћена кола, кочнјаш, ловац,  хусар y највећој паради. Са митрополптом дође и епископ Будимски Платон. На другој екипа-  жи довезли су ce прота ВитковиР. и парох Марго,  особе врло угледне. „Управитељ Факултета септемвир Узовић  приреди салу и  дочек сјајно. „Публике никад толико небијаше. „Чин ce спроведе на подпуно задовољство  митрополита, Факултета и  публике. — „Станковић служио je врло радо из пунога  срдца врло умЗзтно. „Обиши je као епископ све цркве своих  дијецеза, a као митрополит упознао je своим  канонпчким визитама управо ср£мске сељане  са шггрополитом. „Говорник je био изредан. Говорио je y  цркви и  на државном сабору. На овон. ce од-  лвковао тако, да су га магнати својим „орато-  ром“ звали. Говор његов држан на сабору,  кад су га изабрали, славили су сви као изврстан. „Цар Франц I. јако га je бегенисао. ,Имао je довољно и полатичке куражи. „Радо ce састајао са в^штим људима и   послушао je добре сав£те и  ваљане предлоге  ув!;к и  са захвалношћу. „Осим тога имао je богата изкуства. О н  je био епископои y Будииу од 1829 г. и  y fl.  Саду од 1833. „На кратко, дмао je све квалдфдкације за  доброг улравитеља, па и реФордатора. „Он ое чдсто сдрављао за велике дослове. „ У оно врЗЈме бдо je на Печујском лицеју  врло чувен млад Србин Михаил Грушћ. са сво-  их особитих духовндх дарова. И овога je он y  калуђере довео. A то je садан-п дротосинђел  Ндканор Грујић, кога славе под књижевшш име-  ном Срб-Мплутина; снага врло одлнчна. „Са Тошом Павловићед, уредннком срб-  ских нар. Новнна, кон je онда знаменита спла  бно, стојао je y врло дријатељскон одношају,  a тако исто са дознатнл нашни п^снпком Иси-  дором Николпћем, тајндком код уг. кр. на-  м^стничког в4ћа y Будпму. „Са неуморним ктижевним радпном докто«  ром медицпне Недчнћем био je y недрекиднои  додиру ; овај му je бпо ку^нн дфчник, „Оава Текелија нарочпто доср£дован>ем To me Павловића бно му je искрено наклоњен. „Уз народне Новине имао je укудне наше  учене млађе сдле за своје савезнике. Сви дакле  либерални елементи бнли бд уз н>ега.а Овд£  мало застане архимандрит, a о. ТеоФан уздах-  не, догне главу и  yapž очн дред себе. „Боже мој ! Као да га сад, гледпд,а  дрого-  вори архпмандрит. „СрЗздњи узраст, — црна коса и   брада, румени образи реко би  сад he крв дро- бити, глас топал, мало потмуо, • —  поглед  благост — ув4к y пуном чину, црвена манти-  ја од дамаске. — — „Али му небијаше суђено дуго митрополи-  сати,“ наотави архимандрит. „Он je умро 31. Јула 1842 и тако јед-  ва пређе четир године ; a прве су године обич-  но за свакога новога частника како духовног  тако и  грађанског изгубљене прЗзким ситним по-  словима и  потрЗзбним оријентирањем. „То je дакле вр4ме самим тим веА за ре-  генерацију манастара и  калуђерства било као  за ус4ве л4то без кише. “ Овд4 ућути архииандрит и  хг4де да свр-  ши припов^дање. Али ce о. ТеоФан бијаше разсанио. Њега  je све ово особито занимало. Молбеним дакле гласом проговори : „Докон-  чајте своју пов4ст, високоиречестн.ејши, бити ћу  вам до смрти захвалан. Неможете помислити  како то мене занима. To je огледало, y ком ce  види жив лик нашег црквеног живота.“ Архимандрит ce мало подуже промисли. „Управо неби тр4бало да даље говорим, јер  сад долази на ред митрополит, кои јошт живи, пак  нама свима запов4да. Ту je сваки мудар, кои ве-  же језик за зубе и кад je сам y соби. —•  Али  видим да си избечио очи као маче y св4ћу, па 18 ћу ти дв£ трн и  о н>ему рећи; a касније ћеш  све и сам из властита изкуотва познати. ,,Године 1842, 28. септембра наступн упра-  ва митрополита Рајачпћа. Ако митрополит Стра-  тнмнровић није никаква корака учинио, да ce  инштитуција манастира и калуђерства регене-  рира, то није чудо, јер ce y оно врЗзме noTpž-  ба тога јоште није осФћала. „Ако Станковпћ нпје такођер ништа ни  почео, може ce узрок барем y томе наћи, ште  je кратко вр£ие митрополисао. A можда ce ни-  је нн онда јошт права потр^ба изказала. „Али за вр£ме досадање управе мдтропо-  лата Рајачића показала ce та потр^ба y поја-  вама несумњивим и  нуждама леуклољивим. Ca jun његови чини доказали су му ту потр^бу  необоривим сл^дствнна. О н je једном од своих  угодника дао управу манастира Јазка a друго-  му манастира Раковца. „Доживио je посл£ нЗзколико година, да je  злочестон управом онај пао под конкурс, што  je y noBÎстници наших манастнра дотл4 и  по-  сл4 тога нечувено ; a овај je тако нзцЗзђен и  у-  пропашћен, да није био ни зашто. ,,3а то врЗзме показали су ce сви ув^ти,  кои су бшш од npiiKe потр^бе, ако сио хтЗЈли,  да ce манастнрн сачувају и калујђерство духу  времена суобразно развије. ,,Даље ти нећу говорити. Изкусио си за  Bpiae твога калуђеревања саи доста, a изкуси-  iein од сада јошт више и  боље. Лаку a i  ! „Но да, сад ce с4тих. „Јошт Бу ти једну приповћдити о  Станко-  виБу, која ми je из поузданих уста позната a  no свој прилици јој je при постанку намћњено  да в4читом тајном остане. „Године 1834 или 1835 оде покојни вла-  дика Мушицки y Беч. Њега je као епископа  православне цркве јако интересовало стањз ис-  те цркве, како ce y Русији находи. „Мушицки није био никада чов 1 з к , кои би  најпрћ добро промислио, шта ce све може из-  сукати из онога, што њему наврије да учини. „Он je дакле тога ради чешће походио рус-  ког посланика, па и  свештеника код посланичке  капеле. „Мушицки je био врло отворен карактер,  па тако није ни ове своје састанке ни од кога  сакривао. „То ce недопадне Бечкој високој влади и   она повуче мр£жу своју око тога ужаснога чо-  вФка, да га испиЈе као паук муву. „Но Hajnpi да ти кажем, како су стајале  напрема себи особе, које te y овој прилици на-  прво ступити. „Митрополит Стратимировић није би о нај- 18* бољи пријатељ Мупгацком из разлога, које овдб  наводити нити ми je нужде, нитп инам на те  воље. „Станковић je био y оно вр-ïiie епископ  Бачки, и бијаше ce додворпо код мнтрополита  тако, да je код истог све важио. „Митрополит није био далеко од 90. годп-  на, дакле по наравном току човЗзчијега BÈicar   већ близу гроба. „Столнца митрополптска могла ce дакле та-  ко рећн сваким данолг упразннти. „У овом случају имао je СтанковхЉ једног  јединог такмаца за митрополитску столицу, a  тај je баш био епнскоп Мушицки, којега je име  било од дугог времена npÈ K .o свега народу мило  и  сјајно. „И сад ie  мислим све што долази обасјатп  права св^тлост, те Аеш п тп подпуно схвати-  ти моменат онога, што ћу тп даље да кажем. „Бечка влада рада je бшга по што по то  уклонпти Мупшцког са епнскопске столице, на  којој je с$дио. Разлог тому већ сам ти пзпрпчао.  Али ce нвје усудпла то сама једнострано пзве-  сти, јер je имала преиа себн Стратимпровића,  a то je значило нного. „При том je знала, да СтратимпровиР ннје  баш пуно наклоњен Мушицком и  држала je  да ce неће за њега нз петних жила заузимати; што вшпе мислила je, да ће му угодно бити,  ако му пружи разлог и  прилику, да ce неуго-  дног себи епискода тим поводом опрости. „Наједаред добије митрополит Стратимиро-  вић из Беча президијал, y ком ce доказује, како  Горњо-Карловачки православни епископ није ви-  ше за дијецезана способан и  како je та црква  под његовом управом полибељи изложена, јер  има разлога узети да je духом обол^о. „То да ce н>ему као глави православне цр-  кве y царевини до знања доноси y ту сврху,  да пов^рљиво приобшти своје м н >ен >е, како да ce  овој невољи доскочи, a влада Бе радо одобрити  све, што он пронађе да лежи y интересу цркве,  чије заслуге за преотол и државу влада најбо-  ље знаде и уважава. „Стратимировић не хтЗзде ову ствар сам  рЗидитв, већ je приобшти епископу Станковићу  и  позове га да му каже, шта он мисли y том. „Дако ce даје увидити, да je судбина Му-  шицкова лежала сада y усти Станковићеви. „Епископ Отанковић обрати позорност сво-  ју само на правду и интерес цркве и  хијерар-  хије, те застуии топло и  снажно a y једнакој  м§ри и  племенитодушно свога колегу, над коим  бијаше очевидно ropš осуда изречена. „Стратимирзвић прихвати разлоге и назо- ре овога епископа-љубимца, и  Мушидки бу-  де спасен. „Стратимировић изјави влади, да неможе у-  важити назора високе владе, јер ce недаду y  склад довести ни са његовим бољим знаљем ни  са начелом правде и  интересом православне  цркве. „Глас митрополита Стратимировпћа важио  je y Бечу што и глао србског народа; влада ce  повуче натраг. „Опасни облак са своим смртоносним му-  аама и  громовима пређе без сл£ди ћрЗзко главе  пћсника „Шишатовачке харФе.“ „Незнам je ли прошло више од године да-  на, Стратимировића смћсте y вЈчну му кућу y  Карловачкој саборној цркви. Мушицкн ce набр-  зо за Н .И М  спусти y крнло мајке земље на Гор-  н.о-Карловачком гробљу да y њему вЗјчнп  санак  y ср4ди народа борави. „Ово je била његова изрична наредба. „А. Станковнћ сћдне трн м$сеца за тим са  поштении образои и чизтом душом на пр£стол  патријарха Арсенија.“ „Но хвала Богу,“ проговори о. ТеоФан; „чи-  сто долазим к себи од страха. Све сам ce бојао  да не буде чега да ce стиде и  поздни цраунуци. „Слава Стратимнровићу ! Слава Мушнцком ! Слава Станковићу, кои бијаше y овом случају  и  једном и  другок сушти анђео хранитељ! “  „Е, кад ти дирну y ту струну, “ рекне ар-  химандрит, кои ce очевидно том из срца радо-  вао, ,,то ћемо наредити другачије. „Ти Ееш остати код мене на вечери, na  ћемо уз чашу добра вина y собаиа, y коииа je  Мушицки живио и  пквао, пити y славу ова три  честита србска хијерарха.“ Тако и  буде. 19. Манастирска слава. Прошла je зима, и  пролЗзће ce развило y  велико. Биноград, кои je о. ТеоФан био засадио,  примио ce чудесно. Једва je бало наћи чокота,  кои je куњао и  о  ком ce сумњало да ће ce о-  држати. Е Г  воћњак његов наирЗздовао je исто  тако весело и  берићетно. Но и било je прол^ће као наручено. Један дан бијаше архимандритотишо y М и-  тровицу и дође још за вида ку£и. Одмах пошље по о. ТеоФана. Кад овај дође,  види на столу једно разпечаЕено писмо, једну  са више печата затворену кутију, и  један пове-  лики пакет. Архлшандрнт га весело дочека л залита га  из далека: „Погодл о. ТеоФане, одкуд лисно?*  „Да није из Бечтсерека?* запита овај.  „Погоди. Пнше ми твоја сестра. Она je би-  ла дуго болеотна; опасно болестна ; но сад je  пзван опаснооти, л опоравља ce.* „Хвала Богу,“ проговори о. ТеоФан, п скло-  пи руке побожно. „Зато недобисмо од н > е гласа“ , — настави  архимандрит. ,,Ево шта пипхе: „Високопречестљејши г. архимандрите ! Ви  сте нас тако чов^чно примили, и тако прија-  тељски кроз она два манастира провели, да не-  бн било право, да Вам ce незахвалимо. И до-  иста бих то одавно учинила, алп ме тешка и  дуготрајна болест задржа. Сад сам, хвала Богу,  и  молитвама мога брата, подобро оздравнла, али  сам ипак јошт врло слаба. Примнте нашу за-  хвалност, и  будите увЗзрени, да Еемо вас ce на-  b ž k  ciiaT H  с пуним поштовањем. „Овом пршшком шиљемо вам по лошти слћ-  деће дарове : 1.) Један возенп покров за кнвот  св. СтеФана y вашу цркву; 2.) 100 ц. дуката  прилога на валг чесгни нанастир; 3.) Један ве-  зен ручник на епископску штаку за вал 1у пер-  сону, јер држпмо, да ће вам скоро митра гла-  ву украситл. „За мога брата прилажемо медалију нз др- вета од честног крста умћтно изрезану, коју  смо из Св. Горе добили, нека ју носи на прои-  ма. Она ie  га сачувати од многе напасти, на  које чов!:к y животу наилази. Дошли су чак до  нас гласови, да служи дивно. и да га народ већ  иочиае y своим духовним и тклесним невољама  да тражи. Нека само иде за својом узвишеном  ц! ли: Бог i.e га y тој светој намБри помоћи,  a ми му ce за то сваки дан из чистога срдца  молимо. На л!то, кад сасвим оздравим, желиио  вас y вашој св. обитељи походити. „Примите поздрав и  од моје тетке, која  вас са свои збиљом својим господинои архиман-  дритом зове. „Предоручујемо ce вашим смиреним мо-  литваиа. У Бечкереку ................ ЈГенка удова Обрадовић.* „Дакле ће нас ипак иооБгити*, рекне на  ово архимандрит. „Но баш ће ми бити мило! “ „Хвала Богу, саио кад je оздравила!“ из-  јави о. ТеоФан са своје стране. „Хајдз да видиио, шта су нам све посла-  лн“, проговори архимандрит. „Де, ти си млађи ;  разпечати, па отвори те пакете“. Овај учини. Најпре отворе кутију с дука- тн. Нови новцати засјају ови пред очима ка-  луђера. „Дакле ипак много више, него што су она  обојица добилн !“ прошапуће архннандрит за себе. „Уписаћемо je y ктиторке,* рекне гласно.  ,Д1ш дар, велики дар!“ На дну кутнје лежала je медалнја увијена.  Отворе и овај увој. Днвна медалија из златожутог кедра, са  умћтно изрезаном оликон св. разпећа с једне,  a образом св. краља Снмеуна с друге стране, са  великим бројен другпх побочних Фигура побуди  пуну позорност обоиде. Медалија je висила о   61;лој пантљики. „Ево тн je, с мојим благословом ! па je  •о б ']зси  под расу на прси своје. Бог свемилостиви  н свемогућн нека излије своју благодат на н>у,  и нека јој подћли кр^пост, да те штити н од-  браљује од оваке напасти нечастивог авђела н   љеговнх служитеља, и аеговнх људи. Во имја  отца и сина и св. духа, амин !“ На то благослови медалију. 0. ТеоФан ме-  танише и  примн клечеЕн медалију y своје руке,  ц1-лнва je, н метне je y н1-дра. Онда пољуби  благосиљајућу руку архимандритову, метанише  на ново и устане. Чудно ! Осћтн, као да му особита снага  кроз срдце прође. Ha to  отворе веРи пакет. Ty нађу најпрћ покров за ов. кивот. Раз-  вију га . . . . Немогоше ce уздржати да непо-  виту y један мах : „Ала je то дивота !“ Онда г а  д р ж а ш е  н ап р ем а с вк т л о ст и , немо-  гоше ce доета нади ви ти  б о гато тв у  ш тоФ а и ди-  во ти  веза. ,,Ово Ре бити y нас и  више нигдЋ  !“ про-  говори архимандрит, кад су подуго уживали  оправдано удовољство духовно y изванредном  дару. „Доотојно деспота светитеља !“ прим1ти о.  ТеоФан. „Нека je заступи силном својом молитвом  код свеблагога Господа !“ рекне архимандрит.  ,,ЗаписаНемо je y приложнице и  то златним  словима.“ Напослктку разтвори о. ТеоФан и  посл!'>дњ и  умотани предиет. Ово je био рутник за епископску штаку од  б!;ле свиле богато набран, и богато златом из-  везен са више сераФимских глава из сребра и   злата навезених. Ројте су биле златне, дугачке  и  врло тесте. A унаоколо je био везом и  изведен  надпис: „Господину епискоцу Па...“ „Немој титати, “ рекне архимандрит, кои већ бијаше надаио прочитао. „То јошт лежи y  Божијој руци. Ko зна, zoKe ли тај л4пи дар н  видити дана, да ce y св. цркви пред очима при-  јатеља заоија.* ,,У недћљу je праздник св. Константина  и Јелене . . . Ха, баш добро, баш ко да смо  наручшш. Данас je понедвлник. Сутра ндем y  Карловце, да покажеи покров ЕБ. Ексцеленцији,  и да изиштем благослов, да га сићмо освегити  ћ на св. кивот стављати. У четвртак Комо слу-  жити h нетнути га нред образ пречпсте Бого-  родице матере. У петак iesio држати велнко  бденије. A y недељу Кено служити соборно,  ■ осветићемо тај прннос, и  иоставити га на кивот  светитељев. ОгласиЕемо то свуда п о нашој око-  лини, h тако Кемо иматп дан великог торже-  ства. A оида teiio уписати иие смирене при-  ложнице y чнтуљу, која ce при свакои бого-  служенију чита !  Хоће л бити тако добро, о.  ТеоФане. Шта нислиш?“ „Мени ce чини, да ће бити врло добро!“  одговори овај сиирено. „Што год иде на уве-  личање славе Божије и жеговог угодннка, ко-  јега смртни остатци y нашој куКн почивају,  то ое мени чинн, да je наша дужност!“ ,,Е, дакле наступајуће дане проведгкемо y  строгом посту и молнтвн; a y нед!:љу даћемо  сјајан об!-д y славу нашег светитеља, ц  позва- ieiio на њега како гооте, ако нам кои дођу,  тако и  свс ^угледне људе из прљавора и села  нажега.“ Тако и буде. Св1;та стече ce много из ц^ле  околине, па и  најдаљих села равнога CpÏMa,  Подлужја и Посавине. На праздник св. Константина и  Јелене чи-  нило ce да и само небо славу хоће да увелича.  Небо je било чисто од најранијег јутра, и из-  трајало je читав дан без најмањег облачка. Тек  што je почела зора пуцати, али стану кола вр-  вити све једна за другима на стотине. Људи и жене y стајаћицама и  новом од1>  лу, како га Cp'tM  no своим покраинама показу-  је. Много млађег свћта. Нарочито чињаше ce,  да су матере мало јачу д!;цу довеле, да виде  ту необичну славу, премда није мало било ни  мале д£це на прсима матере. Млога лЗша лица код одрастлих д^војака  било je видити, која су уздизале свилене мара-  ме око врата y најразличнијим живљии бојама. A нису изостали ни гајдаши са накићеним  гајдама, ни играчи чисто обучени са намазаном  косом и ременима на опанци. Старији људи и  жене посЗздали y гомила-  ма по свои сели око цркве y порти па чекају  да ce јутрење започне. ј Многн болници бнли су за ту црквену сла-  ву доведени. МЗзсечпна je сјала ц£лу ноћ и  благи  bž-  трићи су проносили већ и медени мприс ра-  ннх липа, коих je околна Фрушка гора пува. Дошли 6žxy многи настојатељн манастир-  ски и прости калуђери. Да и  сан патријарх на прпјаву послао би-  јаше свога заступника y лиду једног од при-  дворнпх виших калуђера. Наравно да нп индустрија нпје пропусти-  ла употр^битп ову пршшку на своју кориот. Читав вашар нађе ce изненада код мана-  стира. ЈГако да je тај дан било ту до пет хи-  љада људи. Говорило ce да никада таквога торжества  није било y  том манастнру од како je св. t ž -  ло y њега довезено. Тај ce дан видило, шта бн могли бити ма-  настири народу y многим струкама, кад би ce  знало, умЈло a и хт$ло чинити што y круг  манастира, СФеру калуђерског живота н домак  просвЗЉене побожностн пада. 0. ТеоФан био je од раног јутра ua до но-  1 ћ и  заузет побожницима, кои су нарочито бшш  дошли да пм он молитву очита и  утЗ;ху пружи. Чинод^јствовању при служби придруже ce  и  други настојатељи и  калуђерн, кои бијаху дошли, те ce ово начини изванредно торжест-  веним. Појали су најславнији појци Фрушке Горе. 0. ТеоФан стајао je као преображен. О н  je читао молитве и тУшио болнике из дубљнне  срдда и  душе своје. Кад je подиго очи своје к  небу, чинило ce као да му ове рајском свћтло-  сти одс^гају. У гласу му ce таласао одјек ср-  дачнога сучуства и подпунога увћрежа о  по-  моћи свише. A кад je своим епитрахиљем за-  крилио главу болника, учинило ce сваком, као да  га надскњавају крила самога анђела покровитеља. Око њега и  болника, ком je духовну утЈз-  ху пружао, стојали су здрави гомилама, па су  ce наслађивали зором свештеника, кои свету  своју дужност из свега срдца и из дубљине чи-  сте душе обављаше. Слика његова остала je на  сва времена y памети оних који су га видили. Осии њега читали су молитве и други ка-  луђери. Ови свн ocliTe вао да су измкњени.  Поглед на о. Т еск& ана и  на утисак његове мо-  литве бијаше и њих очистио, узвисио и  про-  свкгио. У тај мах познаду и  они висину о. Тео- Фана. Предику je говорио дворски протосинђел.  И на њега je ова чудновата слава чудновато  утицала. Иикад није говорио лћпше; никад му слово није било боље. На внше м- 1ста мало sry  није оуза глас угушила, кад je видпо, какав жи-  вот y очима народа одс^ва, како му р:ћчи чу-  десно протр^сају слушатеље ; како му глао вла-  да чуствпма, мислима н ocifeajmia народа као  палица каквога чудотворца, Осве^ени покров кнвота буде изложен y  цркви угледу народа, кои јо иоту дубком пунио  npr ÏK O  цћлог осталога дана. Неможе ce рећи, чену би ce h o b ï k  имао ди-  вити внше, иди побожностн којом je народ u;i-  лпвао крст и еванђеље, што ce находише на и -  стом покрову, ш пг узнешеностд, коју je умћтносг  тога y гледаоцнка будила, a нарочито код жен-  ског св!та. Просте везиље, које знадоше златом везти,  немогоше ce доста нагледатн веза и љегове  красоте. Код многих ce виднло из погледа, како у-  тискују y памет слику тога веза да га по могућно-  сти код куће репродукују. Чешћи углед ова-  квог ум1зтног производа бпо бп подобан на есте-  тичко развијање y народу чудесно подћловати. Слава je дакле била права слава. Кад су ce гости разшдли запнта архиман-  дрит о. ТеоФана: ,,Шта ти ce чини, јесмо лн добро ствар нареднли?“ „Д'ћло je било славно !“ одговори овај. ,,Алн не паметно, ни од мене ни од тебе!%  одговори архимандрит. „Зашто то?“ запита онај зачуђено. „Нас ће на скоро разотавити!“ одговори ар-  химандриФ о  пуним ув^рењем. „ A мени ће бити  тебе жао ! “ „Мени вас join већма!“ прилгћти о. ТеоФан.  ,3a вас неће бити гатете, али за мене читава  Ае бити нестгкћа. “ Архимандрит je погодио. Наскоро иза ове  славе отигне наредба од митрополита, да о. leo-  Ф ан оде y манастир П. Г. и предузме тамо као  H aiiicTHH K управу манастирску. 20. В-бчити нам^стник. Ову главу наше приповћсти преписали смо  из једног дебелог рукописа манастирског, y ком  ce налазе мемоари намЉ стника свију манастира.  Ваљда je сваки намкстник — •  a можда и  не баш  сваки — писао своје мемоаре за себе, a посл'ћ  je шћкаква тајностна рука ове поједине мемоаре  покупила и y један дебео, али баш дебео ру-  копис сложила. Наравна je ствар, да смо ce ми послужи-  ли само мемоарима о. ТеоФана, a ако ком ус-  трћбају мемоари ког другог намАстника, стои 19 му просто ту књигу потражитв. II то je на-  равно, да му ми нећемо казати mIo t o ,  гд! ce  тај врло важни рукоппс находв, јер тому нма  врло много узрока. Доста бн било да само је-  дан кажемо . . . али кећемо казатн he  тога, јер  нма људи врло велаких домишљана, пак би ce  ипак t o m  н1сту могле  д о с !тети . A знајући да ie  нас многи п за овај мали  плагвјат то хвалити то грдпти, неАемо јошт е  то на себе да навунемо, да нас једни благо-  сиљају a другп проклињу. Свакој хвала и сва-  кој грдњи и зн о с ем о  ми на супрот овај светн  шиболет :  „Не нам, не нан, но пненн твојеиу. “ Дакле к дг 1лу. Ови мемоари писанЕ су цр-  квено-славенским слогом, но me  кемо ех  датн  y преводу, као што y наше време ппхту hIke  хрватскЕ чен о вн ици  од ћирилокЕх поднесака да  ce на хрватски преведу. • * i *  „Ваше Високопревосходителотво, Мплости- вћјшп Архипастиру ! По смвслу оном, . . . кад нма браће y ве-  ликој кућп, онда je најстарији над осталвма пр-  ви, и он начелствује. A ако тај старвшвна  домашња дћла небрежљиво води, ните  ce са  браћом сЕоразумћва, него кући правп штету,  a 6paày као скотове држи : онда ce браћа о- браћају к власти и ишту мудрлјег и  обазрител-  нијег отаркшину. Господин Гаврил М. мало пређе y одоутсву  настојатеља манастира Јазка a сад опет удову ма-  жастиру као најстарији начелствује, и против ма-  настирских правила непрестано са мирским љу-  дма разкоштвује тако, да манастир хоће скоро  да опустич И сами становници других мЗЈста чу-  де ce, како грозно сћче шуму и хоће на врат  на нос да ју изтр!би. Водениде je скоро све већ уништожио. Цр-  нвене утвари кваре ce и  разлеРус Манастирска  дг 1ла ради саи a браћу и  непита ни y чем. Не-  ма да ce читају правила, која да нас калуђер-  ■ ск о м  животу уче. У дркву иде кад му на ум  падне, и  тако своим примћром и искушенике  и ученике одводи од цркве. Манастирске слуге  неплака уредно. Одтуда стрешшо од палежа. Рачуне неводи точно. Браћи псује и пред  простим људима ода и  матер и пр!ти нам да  i e  нас y брашнару затворлти, a они онда чине  то исто и без свакога страха и  стида ; нити нам  •одају пристојећу нам почаст, држећи нас, не  да смо му браћа, него слуге и  робови. Купује за дубове и  друга дрва из шуме  козлиРе и  друге печенке, и  тамо код њих ко-  лве их и пече, па ce с њима части и  пои. Ср1.де и  петка недржи, тако исто никоје- 19* га другог поста, на сабласт и велику жалост не  толико нама, колико иирскон св^ту, коима ва-  ља давати прим!р п утврђаватп их y вћри. Ево свену томе св!-дочбе под А. и  Б. Он ce скита непрестано које куда на стра-  ни a м н остајемо често без вечере. Ма-  настир неха нуждних дрва за гориво ; кад хо-  Еемо 'што да скувамо, морамо да кидамо своје  плотове. У ћелијама гпнеио зими неимајуЕи при-  прављеног огр1ва. Све ce кочп тим да ће постати нгуашом, и   казује како je на то веЕ внше хпљада Ф ор. до-  сада раздао. Молим Баше Превосходителство са најду-  бљвм синовшш страхопоштовањем, ако je да он  i i даље начелствује, благоволите ми премпло-  стиво издатн пасош, да идем и  тражпн насто-  јатеља чов'1-ка, па да ce станим тамо, гд1; такова  нађем. Овај бо прави сучов!ка н и ж р м  од скота. О вд '1 ' i  вема сугласна, кротка, и  како тр1:ба  монашка жпвота, него робско влада огорчење,  п зв!рско подло живљење. И тим убЕђен ycyijyjeM ce препокорно мо-  лити, да би Баша Екселенција сачувала нам ма-  вастир од пада, a чпн од обезчедЉења. У ман, Јазку 8. окт. 1839.“ — — „На поднесену тужбу буде адми-  нистратор уклоњен, и за администратора мана-  стирског г. протосинђел Андреј Шагуна поста-  вљен. О н ограничи пређашњег намћстника и  администратора због раскошнооти и разпустног  живота y љеговом д 1 ’ .локругу, и преда по свом  увћрењу нама сва добра и  виктуале на разпо-  лагање. — — „При обичној пром4ни год. 1840  поставе мене за намАстника. Г. протосинђел je  морао као проФесор богословије y Карловца би-  ти, и  зато ми даде подпуну инштрукцију шта  да радим за њсгова одсутства, Ја сам ову свето  набљудавао. Радио сам све савћстно и  са најбо-  љом вољом. Ишло je добро. — — „Ваљало ми je Аелије покрити,јер  им je кров био y врло лошем стању. Одмах 1841 дадеи грађу y пхуми одсеАи,  још те зиме скроити и изтесати. На тај косао  био сам . прошле јесени 100 акова шљивовице  спремио. — — „Протосинђел премкгги ce својои  вољом y  манастир Бешеново. На његово mIcto  пошљу y  мој манастир за администратора на  ново онога старога, кои ce хвалио, да je н'ћким  и  нћким својим срћдствииа ycul>o да га на Mi cro поврате, с којега бијаху га са стидом од-  т!;рали. — Ј.При концу годпне ступнм са иајото-  ром из Н. Саца y погодбу, да за 30 хватп кро ■   ва нужну шиндру набави и  ћелије одмах по-  крпје, a ја да му 800 Фор. платнм кад шљиво-  вицу продам. — — ,,оа год. 1842 будем по дворској ко-  мисији опет за нам4стника преко воље админи-  страторове потврђен. — — ,,У јануарцју продамо шљнвовицу  и унесемо новце y благајну под два кључа, a  за кратко вркме изплатимо мајстора поштено  до крајцаре. —  —  „Год. 1842 будем по својој вољи  или невољи премћштен y манастир Шишатовац,  Ту сам засадио велнки шљивик и  виноград. Y-  cnio je подпуно. — — ,,Год. 1847 по закљученију консис-  торијалном будем y ланастир Прибину Главу  за нам1стника и  управитеља постављен. — - -  Ј.Ненађем ништа, и  морам све силе  п умне и тћлесне напетн, да бп ного casio за  препитаније дружине довољно хране прпбавпти» — — ,,Из манастира Шишатовца узајмии  8 акова кнсела купуса, те једва y скупоћи  грдној овога времека доплетем до јечмена хл!ба. — — ,,Интриге братске и  бившег насто-  јатеља доведу ме до очајања. Ужасно je то,  хтћти добро, радитн ц4лисходно, ycnl>xa нмати, пак и  опет сваки дан сваки час наилазити на  запрАке, интриге, подла подметаља и извртања,  да и  смртна непријатељевања. —  — „Синоћ ми рече бивши настојатељ,  да ce озбнљно бои за мој живот, jep му je је-  дан 40BÏK казао, да he ме убити, само чим ме  сама y шуми нгше. A зна ce да je калуђера  Beh кадкад иомрчина појела, па ништа. — —  „Год. 1849 поднесем патријарху  молбеницу, да ме р4ши овога згћста, јер сам  слаба здравља и  да ми допусти да ce вратим y  мој постриг. Нисам см4о праве разлоге навести,  да непријатеље јошт rope нераздражим. — • — •  „Данас добијем рј.лштбу од патри-  јарха ову : — — ,,Цроситељ y званију својем и y  будуће заостати има, којег he дужност бити за  аему вручену свету обитељ непресћчно стара-  ти ce и  о  напредку економичког прихода тог  манастира са свима могућим силама бринута ce.  У Земуну 1. Јулија 1849. Патријарх управитељ народа Јо с и ф  о. р.“ — — ,,Одношаји мои постају све гори. — — „Опет дадох преко г. Епископа Кра-  гујевића молбу, да ме одреше од тог званија,  јер hy иначе принуђен бити свући ce и  y св'1 .-  ту као поштен човЈзк начин живота потражити. — — „Са концем године премАсте ме y манастир, из ког сам дошао, али je овај био  међутим изгорео, и тако ето ме y нову сиро-  тињу. — — „Предао сам управу придворној ко-  мисији, Био сам y њој дв! године. Прн полазку  оставио сам хране од оваке вроти изобилно.  Стоку сам сугубо умножио, као свиње, козе,  говеда. Оваца сам оставио 100 комада a нисам  затекао ни једне. Готових новаца оставио can  y каси 700 Фор. к. м. Консисторијални коме-  сар архнмандрит захвалп ии y сабору пред  браћом јавно. — — ,,Управу примз старн настојатељ,  кои je пре мене исту водио. — — „Ево ме y манастару Раковцу опет  као нам^стника по налогу консисторијалнол. У-  веде ме г. архпмандрит.,.. изасланик, и  преда ми  управу манастира, одузевши ју досадањеи на-  отојатељу архимандриту. Изрично мн изјави, да  ty  ја само од св. патријарха за кућу нуждка  уцутства примати. Отара братија буду y друге  манастире попремкштана, a нова два доведена  из других. — — „Прегледах куЕу. 0 чуда ! Ннчега  y љој небијаше, као да je бујица све однкла!  Нн хл!ба, hit  смока, варива, солв, н г г  крајцаре  новаца. Тробало ми je за плате слугу, кои небија- ху плакени ...........................................  400 Фор. Новосадском једном трговцу дуг 175 Фор. За оправљање воденице погођено  a неплаАено .................................................. 90 Фор. Арендатору преко контракта  примљену своту од ................................... 90 Фор. За преважање премвштених  јероманаха ................................................... 40 Фор. За оправљање куке на салашу,  које бијаше наложено a неизвршено . 100 Фор. За изнутарњу оправу манастирску незнам  ни сам колико. — •  — „У гостинским собама ни спаваких  хаљина нема a тако иото ни y собама настоја-  тељским. Астали и  столице поломљени и раз-  бачеии ишту велику репарацију. Кров зданија  западњег y врло опасном стању; штала да пад-  не. За храну куће нигд b  ништа, a треба ми  до жетве само за хлћб 25 мерова жита. Ни  једног вола, ни једних кола : неможеш ce на-  плакати за подвоз нуждног горива прњаворци-  ма. За будуку потрћбу нема ни једне цвпани-  це усћчене, нити ce има чим набавити. Вино-  гради од 3 године запуштени. Дом y равном  стан>у. Каце и  бурад ради небрежљивог над-  зирања попропадале ; мањих судова никаквих,  фртаља ни једног. Шума y најнеуреднијем: ста- н>у, сва изсРчена најштетнијим начином. ПрО'  шле зиме хватови ус^чени п продани за 800 ф. Башта манастирска нема ниједног прошт-  ца, и што има гдкгд^ то огор1'Л И . У подруму мало јаче од 300 акова лоша  вина, које ce превратпло, те неможеш за њега  добити купца. О д свиља само 5 маторих н 15 јосењих  прасаца. Нп крајцаре y каси. Шта да радич !...  Немогу од бриге да спавам ; немам мпра нк  часа y дану. — — „Чекан од патријарха да ме позове,  н да ми каже, шта и како жели, да ce ради.  Нема позива. — — „Са горнлш описом одем и непозват патрнјарху, и то заједно са архимандрптом на-  стојатељем. Кад патрнјарх прочита мој оппс  жалостн и  невоље : мало га неудари капља.  Рекне м г г  патријарх : „ПослаРу ти 25 мерова ране y Черевијк из Даља, a ево тн 200 Фор.,  па изплатп и  растЧрај олуге, кад нх неможеш  употр 1;би ти  ; a верујем да неможеш, јер су то  све сами ладолежн и пијандуре." -- — „Дошавши кућн призовеи y помоћ  јединога мога пријатеља, Бога господа, и раз-  махнем рукама. — — „Почнеи с'Рћи y шуми дрва за прош- ће, да могу заградити башту. ОвдБ ce теше  коље a тамо ce ради башта, јер je за то крај-  н > е врБме : ту je 18. Март. О во сам урадио мобом окрестних сељана.  Башту датглем урадим, засћјем и  оградим. На-  дам ce нмати обилно свега y н >ој. — — „Кречану дадох спалити. — — „Зданије репарирају два зидара ц4-  ло л4то. — — „Два пинтера оправљају и  удкша-  вају кроз цкло лћто искварену бурад и  каце. — — „Већ сам набавио двоја кола са 4 вола. — — „Шљивици ме подпомогну. Вуци  шљиве y Банат, те продаи за жито. Тим сам  с4мена за њиве прибавио и хране за кућу  спремио. - — — „Кукурузи ме прихватише. Набрао  сам их пун таван. — — „Ћ. винограде благослови Бог, мој  помоћник. О д десетка добио сам 1500 акова ви-  на и ставио на подваљак. — — -  „Ево и с друге стране ср4ће. Које  шљивовице које комовице напекао сам 300 ак. — — „Данас сам одахнуо. Бисто ми je  лакше. По рачуну састављеном одплатио сам  600 ф. од дуга. Хвала Богу. — — .,Јао! јао ! н4што мн ce хрђаво сн4- ва. ÏIÈka велика господа долазе y нанастир,  разгледају шта ce ради, и хвале, што год виде. Неће добро бити ! — — „Дође и архимандрит настојатељ y  манастир. Мои хрђави сновн учестају. — — „Вигдим шта je, п да ie  најбоље  бити, да ce сам одпустим. — — „ Y децембру ноднесем оставку, н  молим да ми ce допусти отићи y иој пострнг. — — „Мора да оу пријатељи добро поду-  пирали, јер за кратко време дође pžmeite, да  ce селим y манастир Раваннцу, a управа ce да-  де оном истом, од кога бпјаше на мене прешла. — — „Ево ме y новом ианастиру. — — „Настојатељ мора да ce што y дво-  ру замћрио, јер дворска господа, која на nposit-  ну дођоше поставе мене нам^стником, a старо-  га оправе y манастир Фенек. — — „Двћ године прођоше. Настојатељ  ce двору покорио. — — „Мене пошљу за намћстника y ма-  настир Фенек, a старог нам£стника псврате на  своје старо м1зсто, које сам ја заузимао. — — „Двћ године нерада и  непријатнос-  ти. Лака им зелља ! — — „Настпјатељ незна ништа од еконо-  мнје, a при тои je нехатан и немарљив. — — „Наступи нов живот y манастиру,  кои je cjii-pao да ce нанастирско стање поправи. — — „Како настојатељ тако и  братија не-  дају ce лако разставити од старога благовања и   аговања. — — „Намучио сам ce с њима кроз 3  године, и  до ситости набочио ; оставим дакле сам  нам!стништво, и  ево ме сада — еклисијархом! — — „О cpiEe, о  блаженства! Сад црк-  ва живи за мене a ја за н>у. Али je неизмоло-  вана ! — -  — „Узмем пут под ноге, те y добре  људе, и  напросим y ту сврху колико бијаше  доста, и  ево моје дркве гд! ce сија ново из-  молована као украшена нев1ста. — — „Ево опет cplte изненада. Ту ми  заслугу призна и  настојатељ и  братија јавно на  братском сабору ! Нећу дуго живити!“ Из ово иало црта видиЕе сваки подпуну  слику управе, коју смо хтћли њима Фотограл-и-  сати. ФотограФија je управо в£рна... особе смо  заклонили. 2!. Крај отца Амфилохија. Но да ce вратимо нашој припов!сти. Кроз  врошле године свога нам1стниковања, дожи-  вио je о. ТеоФан два догађајг познаника тичу, које дакле морано и нашии  читатељима приобштитн. Кад je дошо y манастнр — —, н прпмио  управптељске кључеве, стане обилазнтп све про-  сторнје, да внди како ce находе и споља и  из^  нутра, јер je све ваљало оправљати п понавља-  ти. ИдуЕи тако са једннм старијим житељем те  обитељи дође до једне ћелије, која бијаше за-  творена. „А шта вам je ту ?“ запита пратиоца. „Е ту нам je тај несрЕгншс!“ одговори  овај сасвим равнодушно. Наравно je било, да je нови управитељ за-  питао : „Какав неср£тник?“ Старп калуђер као да ce овом питању  зачуди. Прпјашњн управитељ натп je кад код те  Еелнје бно, вптн je кад за њу запитао. Њеиу je  једно вече ире више нАсеци дошло niiciio, уз које  му ce шшве један калуђер с тим налогом, да га  даде добро чувати и  да ce постара на свакц на-  чпн да неутЗзче. Калуђер je стојао д о л З з са  своим пратиоцима, a управптељ није xtèo  h h  да га видч. Зазвовп п ианастнрскн ђак дође. „Идн, зови ми отца намг ]зстнпка гласнла  je запов^ст. HaaiicTHiiK дође. „0. намЕзтниче ! “ прого-  ворн му управнтељ : „Ево вам шпљу једног ву- цибатину, кои хоће да б£жи. Морамо га чува-  ти, и  добро пазити, да ce из манастира неизто-  пи. Прими га дакле и учини нуждне наредбе.  Предајем ти га под теретом строге одговор-  ности .“ H an 'liC T H iiK  прими дошљака, кога бијаху  два шумара на таљигама довели и  одве-  де га y ту удаљенију Велију на којој су је-  дини прозор јаки гвоздени штапови ограђивали.  Нареди ђацима да му ce даје свако јутро и  вече  h ž i i i t o  хране и  воде. Закључа с поља врата,  узме к себи кључеве, a ђацима, н>их двоици, од  коих je један свршен чов£к био, проговори :  »Ви ћете му нооити јело и воду, и  почистити  Аелију. Али добро пазите да неутАче, јер те-  шко вама, затворићу вас на његово m è c t o , па  нећете на скоро ввдити св£та!“ Онај старији ђак рекне другу : „Јес’ чуо,  како овај загуди? Ако само иоле прим£тим, да  што снује, волим га угушити него да ja стра-  дам ! “ О д тог доба улазила су свако до подне и   свако noofl'i подне ова два јака ђака са и4што  јела и воде y ту Аелију и  више нико. О во приповфди калуђер, кои спровађаше  новога управитеља. „Отворите врата, ућиАемо унутра“, ре-  кне овај. Калуђер оде и доведе оне ђаке. Врата ce  отворе п управитељ уђе. Нетрћба нн р£чн да рекнеио па ннак ће сва-  кн знати, како je било y тој малој собицн, на  којој су ce сано двапут на дан врата на часак  отворила, те ce оно пзнело, што за чов^чјн стан  најмање приличи, и  н4што мало худна зра-  ка y a y  пустило. Управитељ ce згрози кад уђе y собу u no  њој прогледи. На кревету je лежао човћк — -  да  je чов4к то ce познало по строју главе, мрша-  вим рукама и великој просг 1 ;д ој забарушеној бра-  ди. На први поглед учини ce управптељу, да  познаје то лпце. Нарочпто га je h o c  опомнњао  на старога једнога знанца. „Изиђпте на ходник,“ рекне пратноцима,  и  остане can y Аелији. Гледао je нодуже жи-  теља тога кавеза, пустно je мислн но прошло-  сти, и на једаред c ž t i i  ce, приступи ближе по-  стељн, и повиче : „Отче АмФилохије! — Јеси л’ тн?“ И доиета пред њии je лежао о. АмФилохије,  кога наша приновАгка добро познаје, y стању,  ком ce свак смиловати мора. Овај je гледао упра-  витеља укоченим погледом. H žiiito  je протепао,  алп га није било разум^ти. Старији ђак гледао je са ходннка y ћелију  као да на што пази. Кад ce управитељ прибли- жи постељи болестника, повиче ђак с ходника :  „Неидите близу н>ега, хоће вас своим панџама  или за косу илн за образ!“ A кад болестник стане мумлати, онда уђе  брзо ђак y собицу, повуче управитеља за скут  y натраг, и повиче јаче: „Натраг, господине, сад Ае га снаћи.“ И доиста ce прим; 1зти ло на болестнику, да  ce справља као дивља зв^р, кад хоће на што  да скочи. Али како опази ђака, тргне натраг, и   само ce окрене к зиду. „Шта je том чов£ку?“ запита управитељ  ђака, видећи да овај његово стање познаје. „Шта je? Помутило му ce овдУ.* рекне  ђак, и  стане једним прстом по челу куцкати. „Знате, он je мало више вуко“ , — ту у-  чини ђак знамење, које свак разум'!; — „па je  онда кадкад и лудовао' и кад није ништа по-  вуко; — најпоогћ стане људе нападати као манит,  ћ онда га пошљу овамо. Ми смо много имали  невоље док га нисмо дотћрали, да буде миран,  ето као сад. 0 ! ми смо дибри доктори, што ce  тога тиче. С нама није лако изићи на крај. A  такови господари небоје ce ни бога ни закона....  само зазиру од овога“ ... и  стане пестницама и о  зраку бубати. 0. ТеоФан уздахне, и суза му удари на  око: HecpikHO створеље ! О н ce окрене болест- 20 нику и проговори му меко н  пријатељски ; „Ла-  ку ноА о. АмФилохије ! вндићемо ce сутра. У-  вфравам вас, биће боље!“ Онај je само мумлао. Сутра дан најми управнтељ два чов§ка, пзведе  болестника на чист зрак, даде му собу очистп-  ти, и добро прозрачити, постељу му сасвин  новом постељином намЗ>сти, a љега даде пре-  свући и очишћеном премда ветхом нантнјом о-  грнутн. Храну му даде здраву и подпуну. Бо-  лестнику je очевндно годило. Тако je дв£ не-  д$ље трајало из дана y дан. Болестник као да je свога добротвора раз-  ликовао од других. Кад му ce овај приближио,  онда je и сад само мунлао, али су тоиови то-  га мумлања били сасвин други него обично. Посл^ дв$ недЗзље добије управитељ  велико писмо из Карловаца. Нико незнађаше,  шта ce ;у том писну шипе. Алн управнтељ да-  де сутра дан дот^рати од н^куда кола кожом  покривена, си$сти болестника на та кола, и  она  два чувара одпрате га нЗзкуда. У манастиру  незнадоше куда, али су други људн видилн. Одвезу га y Н. Сад, и тано предаду на  пароброд. Један лЗжник прнмп га ту, и однрати га y Беч y ону велику кућу ....... Ту je би о болествик y сасвим другој при-  лиди. Соба велика, чиста, зрачна. Око зграде красан велики перивој. Hira безприиЈрна. По-  дуго je вр£ме прошло, одкад бијаше тамо дове-  ден, кад једно јутро, проспававши ноК добро,  дигне ce из постеље, стане на све стране оком  изцитивати, па онда тихим гласом запита сво-  га послужника: „Гд£самја? Ta овд$ je лЗшо! “ О во су били први знаци здравијег чуства,  први гласови чов^чјег језика. 0. АмФилохије — он je био тај нуждник  — опорави ce добрано; сасвим ce немогаше из-  д4лити. Уживао je своје дане као човбзк. Али je  јако тЗзлом  опадао. Један дан, као да je о  себи мислио, про-  говори свом дворнику : „Али ko je мене овамо  довео? Ko ме je овамо послао?“ Сад je дошо час, да му послужник преда  писмо, које бијаше примио, кад je болест-  ник дошао, с тим налогом, да му га преда, ако  толико дође к себи, да га узмогне читати. Болестник отвори иисмо, прочита јасно:  „отац ТеоФан!а, падне накољена, и дигне склоп-  љене руке к небу. Отад АмФилохије поврати ce духом, али под-  легне т£лом. Посл£ три м£сеца премине на сушици. По-  сл^дње су му р4чи биле : „ТеоФане, нека ти бог плати!“ 22. Конац о. Митрофана. 0. АнФилсхије опоннње нао на свога дру-  га из оне балске ноћн, и  сваки ће запитатп, a  шта je са о. МитроФаном? К љему баш н хоћеио да приступнмо. Кад je о. ТеоФан био намЗЈстником и  упра-  витељем манастира — — , саотане ce тамо са  о. МитрОФаном, кога бијаху прем^стили y тај  манастнр. Сад je био о. ТеоФан управитељ, н о. Ми-  троФан бијаше му десна рука. Он ce био нау-  чио настојатељу бити локоран a послушан, па  rro  том ннје могло за љега другога одношаја  бити до слушатн и овога, као што je слушао и   друге. Посао пи je пшо од руке, па су бшш  весели сви. Имајући н дању и  ноћу пуну гла-  ву бриге и  послова, које му je ваљало свршити,  није о. ТеоФан ни мотрио на овоје калуфере y  оно доба кад су били остављени да за себе  живе. 0. МитроФан бијаше ce слабо промин^о за  10 година, како су ce оном пршшком разсталн.  О н je био јошт онај л З зп и  црни калуфер с поља  a онај раскалашнп млад чов^к изнутра. Једаред дође један прњаворац о. ТеоФану,  молећн га, да забрани о. МитроФану, да му y  кућу недолази јер може бити зло. 0. ТеоФан објави ово свом калуђеру, и  о-  помене га пријатељски, да ce чува, јер има  примЗзра, гд4 ce таково похађање трагично свр-  шило. Шта je о. МитроФан даље радио, то му  управитељу није било познато. Али по свој прилици МитроФан je остао  МитроФаном, јер нначе тежко да би слфдовала  ужасна ова катастроФа. Ради грађежа манастирских зграда имала  су ce с£ћи y шуми дрва за грађу. 0. ТеоФан бијаше отишо y шуму да раз-  гледа и избере стромове, који ce имају с^ћи, a  о. МитрОФана бијаше повео, да му их покаже  и означи, па да их овај послЗз даде пос$ћи и  израдити, Подне je већ било превалило. 0. МитроФан  уморен од многога хода с£дне на један сув  храст кои je поваљен лежао, извади крпицу са  оно мало хл1;ба и јела, што га бијаше понео,  да глад на подне завара, a већ y вече чекала  га je добра вечера y ман. трапезарији. Извади из мантије и метне на храст и  ону  тиквицу с вином, коју бијаше за тај ручак  понео. 0. ТеоФан хитио je да буде готов, и зато  ce удали, да изнађе и  обиљежи оно н^колико  стромова што му je јошт тр^бало. Тражећн способне стромове бијаше ce уда-  либ од друга на једно 100—200 коралаја. Наједаред чује да пушка пуче и чов4к  јаукну. Одмах му падне на паиет она npŽTsa пр-  њаворца, и похита к о. МитроФану натраг,  ускоривши кораке. Кад дође к том мЗзоту и .м а што и  видити. 0. МитроФан лежи на земљи, и држи ру-  ку на срдцу. Из даље види о. ТеоФан да му je рука  крвава. Код sera je стојао онај прњаворац насло-  ннвшн ce на убијствено оружЈе. Овај je морао чути, да ce ко приближује,  јер je старо лишће шуштало a ситно граље  кршкало појако. Но то пржаворац нпје ни на ум узимао.  Он je непрестано' y жртву своје страсти уко-  ченим очима гледао n умирањем противнпка  наслађавао ce. 0. ТеоФан изскочи сад на празнину тога  кобног сухара. ,Ш та je за бога, о. МптроФане,“ повиче  кад ближе дође, н увЗзри ce да овај донста  раввен на земљи лежи. „Умирем!“ одговори рањенн калуђер. „Грбић je добро згодио — — баш y срдце — одмах fee бити крај ! И зповЗзди ме и при- чести !“ 0. ТеоФан клекие, и приклони ухо к устма  умирућега. Овај je говорно с прекидањем и   врло слабим гласом: али је о. ТеоФан ипак све  разумЗк). Видило му ce на лицу, да су ствари биле  врло озбиљне, које му je умирући казивао. Очита му за тим опростну молитву и за-  ложи га мрвом хл£ба и две три капље вина  које je y тиквици на храсту заотао. Пак онда сбдне код н»ега и стане га t ž-  шити, храбрити и  за смрт приправљати. Ова недаде дуго на себе чекати. Ледена  н>ена рука стегне проотрЗзљено срдце, a дах но-  fe H  угаси пламен ока и животни жар лица. 0. МитроФан пружи ce y грчу. Посл^дње  р^чи, које су ce дале разум^ти, бијаху : „Хвала ти ТеоФане! умирем мирно. “ Кад о. ТеоФан види, да je овај сиромах  свршио, онда ce дигне од њега и обрати убијди,  кои je једнако ту на пушку наслоњен стојао,  као да бијаше Фигура од камена ! „Грбићу, шта учини тужан!“ проговори  сад њему. „Ти си убио и њега и  себе!“ Грбић ce на ове р£чи узправи. Јошт је-  данпут погледи на о. МитроФана и  запита : „Је  ли доиста мртав?“ „Мртав да како ! Нема ту више нп сЗзнке  од наде.“ „Сад сам дакле спгуран, да ми неће више  доћи y куty  !“ ре5не на ово Грбић, и зграби:  пушку грчевитом руком. 0. МтЈтјртШптпомисли y првн мах, да ће  онај н њега да убвје да га веодда, и тргне и   нехотице са нЗзколико корачајаунатраг. Но Грбић му повиче: „Небој ce господане  наи^стниче ! не:ћу ја теби нпшга. Тп ми ниои  нпшта скривио. A ја сам знао шта ме чека, кад  то учннпм. Сад нек буде што битн ина. Ти  идн мирно кући па ce постарај за овога, a ја и-  дем куд ме очи воде; за мене ie  ce већ поста-  рати суд и  жандар.* На то метне пушку на pane и  пође хитрнм  кораком y шуму. Но напрасно ce зауставп и повдче : ,,Вн сте  поштен калуђер. Ако буде могућно дођите да  и  мене изпов^дите п прнчестите, кад пођу да  ме o6žce !“ На то ce нагло удалп, п за тили час изгу-  би ce из очпју о. ТеоФана. Тужан и  жалостан вратн ce о. ТеоФан кући, и •   пошље људе те мртвог калуђера довезу y ма-  настир. Већ сутра дан дође судбена комесија и  прегледи мртво дкло, те констатује, да je о. МитроФан умро од пушке, која му je зрном плу~  ћа пробила и  срце тако озл^здила, да je морала  нагла смрт неизоставно сл1)довати. Изпитају о. ТеоФана, и  све друге, кои су  убијенога из шуме y манастир превезли. Оду y  шуму на M 'tcT O , гд!з ce убијство догодило, и  опишу све потанко, како им је о. ТеоФан по-  казивао. Отац -М итроФан нађе в§чна мира y гроб-  љу манастира, y ком je погинуо. Неће ваљда неугодно бити читатељима, да  им кажемо са две три р4чи, шта ce са Грбићем  догодило. Он буде ухићон. Призна своје злочинство  и буде осуђен на смрт. Пресуда ова буде потзрђена од свих судо-  ва, и  цар остави правди законити течај, Сад га je ваљало сутра дан об ксити. Но сваки час очекивао ce радостан један  догађај y царској породици. Предс1здник суда  незнађаше шта да ради, пошто бијаше могуће,  да y исти пар стану топови са града Варадина  пуцати y славу радостног за сву државу дога-  ђаја, кад стану злочинца изводити да га обћсе.  О н јави то министру правде. Учини ce и  y Бе-  чу питање : и  дође глас да ce убијци живот пра-  шта, a на м Ф .сто смртне каштиге робија y тра-  јању од 20 година одређује. Грбићу није дакле трћбало ни изсговрдника ни  прнчешћа : дакле ни о. ТеоФана. Знам да ће кои читатељ ове приповћсти на  овом M 'tcTy заиитати: A шта je бнло оа госпо-  дином адшшистратором, главнни парничарои о.  ТеоФана? Е, овај господпн неимађаше такођер cpžie  y даљеи свои жпвоту. Исте године, кад je  онај бал давао y манастиру, буде егаскоп Ра-  јачић изабран за митрополита. Рачуни администраторови буду о. ТеоФану  као бившем намћстнику носланн, да их под-  пише. Овај изјави, да нх неможе подпиоати и   поднесе овоје примАдбе на псте. Из његових приговора покаже ce да рачунн  администраторовн нису баш најчистији, и  да je  много штошта ушло y његов џеп мћсто y ра-  чуне да дође. Новп митрополнт крене услћд тога стања  ствари администратора са свога управитељства,  и пошље y ианастир пгумана Константпна сво-  га старог штићеншса. Ненрође дуго времена за тим, a једно ју-  тро огласе ианастнрока звона о. Гаврила бнвшег  манастирског администратора, a уједно разнесе  ce глас, да ce сам отровао. 23. Сестрина тестамента. Овд$ ћемо и  опет да ce састанемо са је-  дним старим знанцем, пак и  са н >и м  на смртној  постељи : али je велика разлика између живота  и смртн овога дивнога знанца и између живота и   смрти оне тројице, које сахранисмо. Сваки ће ce читатељ с^тити, да овд 1з до-  лазимо племенитодушној сестри нашега о. Тео-  Фана, госпођи Ленки. С н > о м  ce морамо јошт  једаред састати, јер нам неби нико опростио, да  тако без трага изчезне из ове приповбсти она  појава, која je y ввој можда најојајнија и  нај-  узвишекија; a и  иначе имају н>ен и  поолЈ.дњи дани  одсудан моменат за даљи течај ове приповћоти. Знамо, да Ленка свога драгог брата није  могла y оном манастиру надгледати, y кои je  оне л£пе прилоге послала. Онда je била болестна. Касније буде о. Тео-  Фан y други манастир премћштен. Она ce бијаше  доста добро опоравила, али он није имао воље  да она долази y манастир, него јој поручкг, да  te  он к аој доћи и  тамо бити дан два. О во je  било и н > о ј много повољније. Колико ce труди-  ла да заборави на ону ужасну сцену, кад су они  калуђери y ћелију о. ТеоФана хрупили, никада  јој није то могло поЛи за руком, и  ув1ж ce жа-  цала кад je на то помислила. 0. ТеоФан je дакле досл£ тога сваке годн-  не на њен имендан y Бечкерек долазио, тамо  код једног љеног рођака одс^дао, a y њеној ку-  ћи са другим гостина тај дан прослављао. Тпм полажењем развије ce пзлеђу њега л  ЈГенке чисти управо братски и сестрински од-  ношај. Код ае je пречистило страст и  ту идеа-  лизовало неослабљено сЗЉ ање на ону незаборав-  љпву сцену y манастирској Беллјн, често и  трајно прсшншљање о  себн н о одношаима спољ-  ским, и дивна слпка идеалне узвншеностп о.  ТеоФана, која јој je непрестанде пред очнма  стојала. A код љега оу људи живота пробудлли о-  сккање усамљености, те je оскгио потр'1бу да  има бар једно /Будско створен-е, које га разум^,  које с љли једнако octta, које га нз чиста срдда  л>убп, нз некористољубива увАрења ц Ф .н и . О н je на тај празднпк обично y великој  дрквп служно, п служба његова пмала je толи-  ко утиска y хрпшћане, да je свагда била цр-  ква дубком пуна. Свл су хваллли како длвно служи ; свн су  octi-алн да служба наша постаје његовим чпно-  д^јствовкаем насладом срдца ц духа. Зато су  ce п р-]зко годнне управо преправљали, да тај  дан јамачно могу y цркву доћи, па су ce ув!ж еКк о л и к о  дана y напр^д душевној наслади ра-  довали. Такова je служба хришћанској цркви y  прва времена језичнике хиљадама присвајала. Ти дани саставили су срдца брата и  сестре-  као да их je једна мајка родила. Ленка je љубила уараво сеотрински свога  брата ; она ce с н.им уздизала над обичним жи-  вотом; она ce с н >и м  ноносила. Посл'1 оне болести била je ув!к слабога  здравља. Кожа на образу била јој je скоро прозра-  чна; очи јој roptnie као жива жеравица. Бидило ce, да јој на корћну живота рије  онај црв, кои гд1з брже гд! спорије тај сасвим  нрегриза. Но при свем том била je безбрижна,  ведра и  весела. Брат je y сестри гледао свети аманет ово-  га живота за други виши свћт. Често шу ce предотављала као чисти не-  бески анђео, кои ce међу људма находи само  да познаду да има таквих створеаа, па ће до  кои час да их остави и  да прне y своју небе-  сну висину. Оне године кад ce о. ТеоФан нам'1стникован>а  посве опрости, и својој цркви сасвим посвети,  дође к сестри на еЉ к о л и к о  дана пре њеног све-  тога, и остане нЉ колико дана и иза праздника. Слутио je, да им je to  посл ' 1 ' .дњи  састанак  на земљи. Ленка je била очевидно болестнија него  икада прије. Мршава je била као да залогаја  хране недобија. Ружице на образи гор'ћле су  кадкад тако, да еу наравне бојом п топлином  много надБишавалп. Сув кашаљ давио je кадкад  болестннду као да ће да ју утуши. И опет су ови данн бплп за љу најл4ппш  и најмилији. Стара тетка и брат Тодор билн су кроа  ц]зле дане код ње. Нико нпје cirho да ју на болеот опомене, a  она je посл!'>дњ е своје снле кроз ово вр'Риераз-  сипала. „Кад i.eni ме пустити кући, драга моја  сестро ? “ запита ју једаред брат, да чује како  она о тон мисли. „А мораш лн ићи Тодоре?" зашгга га она  жалостнво. „Да стои до мене“, одговори он, „ја бих  остао увЗж код тебе; алн ти знаш да сам калу-  ђер, и да има на мене право и настојатељ, и  дрква a и  народ оне цркве. Ја ннти сам свој^  нити сам независан.* Сутра дан осЗзтивши, да јој je rope, остане  y постељи. Код ње су били н  опет њени најмилијн> брат и тетка. Пред подне дође к н > о ј један млад  40 bžk , и донесе јој нкко писмено. „Ово je мој правобранитељ, Тодоре!“ ре-  кне она брату. „Је ли све y реду?“ запита на то правника. „Све!“ одговори овај. На то преда она то писмено о. ТеоФану, и  позове га да чита. Овај почне читати, заћути мало, пређе бр-  зим погледом преко ц£лог писма, па му онда у-  даре сузе на очи. О н јој врати дану му изправу, и мораде  ce к прозору повући. Ж  y Ленкиним: очима појаве ce сузе, али  су то очевидно бнле сузе радости. „Дођи Тодоре!* позове га к себи, и онда  му рекне : »Знам ја да 'ey ми дани избројани,  и зато хоћу да наредим, што држим да ми je  дужност учинити. Ту одређујем ја теби приход.  од главницо од 25.000 ф., која je код барона  Сине депозитирана, и  од које ћеш ти за жи-  вота 6% на твоје одржавање прииати. Кад у-  мреш, a ти их остави y корист сиротих уче-  ника нашега народа, онако како то будеш др-  жао за најбоље, и дај Фундацији наслов,1  кои ти  за сходан нађеш. Ево ти изправе, a барон Сина  већ je главницу примио и  одобрио je, да ти ce  6°/„ камате сваке Јгодине кад ти je воља издају? . a ca главницом no твом тестаненту поступи.  Ограничила сам те, да неможеш за живота са  главнидон разполагати, јер знам твоју узвишену  душу, па ce боим, да сам себе до невоље не-  доведеш. Сад си независан. Докле сам ја жива  дотлЗз си i i твој п мој ; a кад мене небудеш и -  мао, онда си само свој. Виднш дакле да нестои  оно , или барем да неће дов£ка стојати, да ниси  нити свој нити независан. Међу тим, ти сн ми  овај пуг внше времена поклонио, него досад  икада. „Хвала ти ! велика ти хвала !  Сад иди . . .  вди, па ублажуј душевно и  друге болестнике,  као што си своју сеотру ово дана блаженом чи-  нио. Ми ce нећено више видити. Ја нећу го-  днну саставити.“ 0. ТеоФан прнгрлп ту анђелску главу на  своје пуне јада груди. „Та нема ти пара !“  повпче кроз сузе. „Ти сн дш  ојајна награда за  моје борбе ! Али ја немогу овога дара прими-  ти: има међу твојнм сродницима, и сроднидима  твога супруга доста њих, који на то имају пра-  в о ....  барен веће право него ја !* О во рекне,  па јој пружи ону изправу натраг. Она je нехтеде преузети. „Неној тако мислити“, рекне му она на  ово : „ Све што сам од отда добила, и што аш   je од мужа остало, остаје мојнм н  његовнм ро- З^аци м а no правди и правици. Ово сам ја стекла  послЏ  мога мужа мојом штедњом и  управом. Са  овим могу разполагати по вољи, и кад то теби  остављам, онда га добија онај, кои je мени нај-  милији и кои je тога најдостојнији ! »И за моју тетку постарала сам ce како  ваља, да може безбрижно и  остале дане прожи-  вити, те на своју нећаку радо мислити.* Тетка јој бризне плакати. „Но немојте више о  том да говоримо. Јако  ме дира, a слаба сам, Нећу ја, небој ce, умр£ти  ни данас, ни сутра ; небојте ce. Може бити да  ce ми јошт и на годииу на овај дан весело про-  ведемо. „С£ди јошт мало Тодоре, да те ce нагле-  дим. — Престани тето плакати, молим те.“ Стане ce додизати, да ce мало узправи y  кревету. Но глава јој клоне натраг. Она je била .... мртва. 0. ТеоФану учини ce, да му ce угаси на  небу сунце .... 24. Прости калуђер и патријарх Јосиф. Прот1жло je више мг ]5сеци  од како je о.  ТеоФан смртне останке своје љубљене сестре ма-  тери земљи цредао. Његова ce тута била мадо поублажила. Ова га je туга принуђавала да већма тра-  жи самоћу него иначе ; a та самоћа позивала  га ја већ п сама собом, да чешће п внше ми-  сли о себи и о задаРи свога жпвота. Калуђере н манастире наше познавао je из  непоср 1>дн ога изкуства скрожђу и  скрожђу, али  му ce чинило да јошт подпуно непознаје тога  зенљишта. Тесто му je на паиет падало, да 'би му  ваљало, да позна калуђерство и  нанастире ка-  ко стоје и  по другим православним зенљана и   државама. Нарочито су му др^д очи долазилн калу-  ђерн и манаотпри светогорски и руске Трои-  дке лавре. Е№што га je особито прнвлачило манасти-  рима Рилским и  Витошким y Бугарокој. Ови су му н4како на ближе стојали него  они други, јер му ce rope Рпл н Вптош чини-  ше нћкако као једнородне сеотре мнле Фруш-  ке Горе. Морамо коју рећи о овнм манастнрииа  што ce овд- l i  спомињу. Света Гора позната je no имену и  нашем  народу. To je права калуђерска република. Атос шш Света Гора пружа ce као језик  y егејско море п скопчава ce са полуостровом Халкидике танким земљеузом названим Превла-  ка. Унутарњост јој je оообито дивна; богата  шума, пуна густара кроз које ce проћи немо-  же ћ то од ув!к зелене вегетације око које  ce увијају лијане. Гудуре су дивотне. На 6pi-  гу морском сјају ce зидови и  бедемови старо-  древних манастира, грчких, србских и  бугар-  ских. Ово je земљиште свето; од памтивкка не-  C M t. на њега ступити женска нога. На најјужнијеи крају диже ce сасвим б$о  шиљак управо из мора под облаке; са његова  врха види ce далеко азур-плаветно егејско M o  pe са отоцима ЈГемнос, Тасос, Самотрака, Тене-  дос, Скопелос, Еубеа, — брда Олимп, Осса, Ле-  лијон,... градови Салоник, до Херзонеза, Тро-  ада и  малоазијска брда. Витош je дивна гора близу СоФ И Је y Бу-  гарској, виша од Балкана. Ту и  данас има 14  манастира; a y старије доба начинили 'су били  ту малу Овету Гору. — Рил je бугарски најславнкЈи манастир y  Ри л с к о ј  гори, која je много виша него Мара-  Гедик, највиши балкански врх. У Рилу je пустињевао св. Јован Рилски,  најславнији од Бугарских светитеља и патрон  Бугарске. Ту и  сад почива. У Рилском мана-  стиру сарањен je србски војвода цара Душана 21* Реља, кои je године 1343 унро, Реља Крила-  тић народних наших nžcasia. Манастир Рил je и данас велика згрзда,  унаололо ходннк са стубовима, на ср£ди црква  са 5 кубета. У најновије доба 1837 калуђеровао je y  Ридском манастиру НеоФпт Рплски, кои je  y вароши Копривштпци народиу школу устроио,  a noodis опет y санои нанастиру Рилскон, гд$  je и овој велики бугарски р^чник довршио. Троицку ЈГавру недалеко од Моокве y Ру-  сији ваља видити, да чов£к разум.^ шта je то  царска или велика лавра. To ce неда накратко  описатн. Може бити да ce јошт даде најбоље  схватити y ове рЗзчи : чудо међ чудесн ! Ово су идеалг, кои су о. ТеоФана ожпв-  љавали. ■ — Јошт нам je н^ке стварп напоменутп, да  ce разговор о. ТеоФана са патријархом подпуно  може разунФти. - Жеља, да ce манастпрп уреде и нашп ка-  луђери сходно свом вишем позиву пзображавају,  врло je стара код нашег народа. Јошт y саборпма од 1774 и 1776. налази-  мо тому трага. A y најглавнијеи нашем сабору од 1790.  долазе о тој ствари закључци, које je цар Лео-  полд II. потврдио. 0 том je већ архимандрит Арсеније про-  тођакону Никанору н£ка м4ста приобштио, као  оно гд4 ce каже, да ce нанастирски ред има  y миру и  тидшни изображавањем свога духа  бавити и примЗгром нравствености бити. И даље: да корист државе и дужност на-  рода изискује, да ce монаси њиховој правој  ц4ли поврате. Онда ce нарочито желило да ce манастири  наши онако уреде, како су уређени правосла-  вни манастири буковински; да ce калуђерима  ужитак поддуно обезб4ди, a сувишак удотр$би  на заведења школског изображења које je за  манастирски живот са свим нуждно. A y точки II. бр. 14. предлаже ce и^по-  тврђује, како дасе семинарија и главне школе по  дијецезама установе, ,,да ce нико y манастир  недрими, кои неизкаже да je семинарију из-  учио.“ Год. 1790 одређено je од сабора, a дотвр-  ђено од краља, да ce устрои семинарија за бо-  гослове наше цркве y Карловци. На зграду ове семинарије одредио je цар  Јосиф  II. да ce са стране ерара даде 58.000 ф. Архиепискод Мојсије Путник доднео je на  позив царев предлог, како да ce та семинарија  устрои. По одобреном предлогу имало би ce y тој  семинарији учити 120 богословаца наших. У исту су ce ^могли примити и  богослови  из Ердеља и Буковине, али су овн имали пда-  тити сваки по 200 Ф ор. Предрачун изнашао je за плату проФе- сора.............................................. 5.218 ф. 82 н. за друге потр^бе . . . . 16.781 ф.  18 н. свега . 22.000 Ф ор. Трошковп су ce ималп покрити : а) из пршгога, на које су ce епискоди об- везалиикоису нзносили . . . .  8.250 Ф ор б) дозвољен je био прнрез на сваку кућу  нашег народа по 3 кр, a то би  износило 9472 ф.  9н. в) обећања манастирска . . 9200 Фор. г) 5°lo интереси од народних капнтала пз- носећи - ........................... 10.150 ф.  53 н. д) обећања од цркава . 3.458 Фор. За зграду je одређено од ерара као што  je р е ч е н о ........................... ..... 58.000 ФОр. Пак пошто ce виднло, да je овим начином  семинарија осигурана, одреди цар Леоиолд II.  да ce што пре почне семннарија градити н да  ce на то 10.000 Фор. из државне касе одмах  нзда. Али семинарнје недобисмо ни до данас. Ове су ствари заузимале 'духове народа н  лослћ год. 1790. У  новије spine р^дко je k o  знао за ово  што ce пређе радило, и  тако ce о  тим стварима  мислило без обзира на ово што бијаше y ста-  рије вр£ме рађено, наравно по потр^бама ово-  га времена. — И сад ћемо ce вратити нашој врипов^дки. 0. ТеоФан закључи, да иде св. патријарху,  да му своју живу жељу приобшти, па да  га моли, да му даде за то путовање дозволу и   благослов. Тако дође и  м£сец мај. Као што удесна свирка чисто дчже ноге  на играње код оних, кои радо плЗиду : тако и  красни овај мај стане чисто вући о. ТеоФана  на путовање y оне дивне скоро митичке rope. Приправи ce дакле добро аргументима и  мотивима, пак оде y Карловце, да моли од па-  тријарха потр£бни допуст и благослов. Срдце му стане јаче куцати кад ступи y  патријархов двор y Карловци. „Ако ми недопуоти?* рекне саи себи. „Шта  ty  онда?“ Најпосл^ ce домисли и  рекне: „Ако он не-  допусти, a ја идем без допуста." У овој одлуци својој види и  сам, да му je  жеља дорастла до „коњица и  до сабље бритке*,  те да je сад постала она господарем. Пријаве га патрпјарху и  овај га дустд  преда ce. Патријарх je познавао о. ТеоФана како нам  je то из намЗзстничких мемрара познато, и по-  знавао га јеса стране добре. Није га дакле сма-  трао као страног. Зато га и дочека y собној одЈћд, коју не-  знам управ зашто зову „шлофрокол.* У овом шлоФроку, кон бијаше дроизвод и   св^док другога „десетол£тдја“, са длаветном иа-  рамом за нос y једној руци a бурмутицон са  жутим садржајем y другој није датријарх баш  изгледао онако како обнчно људи себи дредстав-  љају главу једне цркве. О н ce играо карата са једним господинон y  грађанском од£лу, и дродужи свој uocao н  кад  о. ТеоФан уђе. На столу пред њим лежала je дов^стничка  плаветна марама за нос и  сребрна бурмутдца са  жутим садржајем од табаке. Метанисаае било je код датријарха Bei о-  давно престало и зато ce и  о. ТеоФан сано ду-  боко поклони, пак приступи патрнјарху да га  пољуби y руку. Но овај како je држао карте y руци, ко-  јој дристудаше о. ТеоФан, тако му je недаде  да ју ц$лива, него га жом мало гурне од себе^  na онда избаци карту, коју je ваљало изитрати. 0. ТеоФан повуче ce ближе к вратима y  ватраг, и  стане тамо прекрстивши смАрно руке  на прси. Било je очевидно, да га je патријарх при-  мио пријатељски, па je и он чекао стрпљиво и   мирно. „Зар тако, мајору?“ проговори патријарх,  кад му друг y сигрању избаци карту, коју овај  небијаше очекивао. „Немогу другачије Ваша Светости*, одго-  вори мајор. „Ал то није резон!“ примФти патријарх  шало кроз нос, и видило ce да му није право. ,,Немогу другчије!* ,,Та ти незнаш играти“ , дода патријарх  мало љутит. ,,Ви боље знате,“ одговори онај; „али ја Ку  партију добити.“ ,,Добићеш !  Али играш npfeo резона!“  прим^ти патријарх и баци карте на стол и  у-  стане са канапета. И мајор устане са столице и  рекне : ,,Е,  код нас милитара важи : Kriegslist !“ „Kriegslist! Kriegslist! — To није Kriegs list; Kriegslist je сасвим што друго, мој мајору.  Знам ја добро шта je Kriegslist, ја сам учио  стратегију .... ту саи ти ја тврд y сћдлу !“ O h je хтк> и  даље да говори, али ce мајор по-  клонио и пође да одлази. ,,Мајору !“ повнкне за н > и м  патријарх. Мајор стане и окрене главу к патријарху.  „Заповћдајте Ваша Светости.“ „Дођи посл^ подне, — дужан сам ти дати  реванж !“ „У колико сати?“ „У четири.* „У четири je велико вечерње!* прнм^ти  мајор мало пакостно. „Што ce тебе тиче вечерње®, одговори па-  тријарх; „вечерње ће одслужити прота, a ја  сам теби дужан реванж. — Само дођи ! “ „Доћи t y ! “ одговори мајпр и оде из собе. О во je био пензионнрани мајор Јосии Ma int, бивши градоначелник Земунски и  Карло-  вачки, родом из Карловаца, кои je прн смрти  својој (умро je y ноћн пред св. Саву 1872) о-  ставно около 15000 Фор. на гимназнју Карло-  вачку. „Немој да недођеш,“ викне за њин патри-  јарх, „ја теби морам датн реванж." За оне кои нису патријарха ЈоонФа позна-  вали, a такових већ и сада има доста, добро te   бити да га с н^колико црта насликамо. О н je био од већих људи ; али y ово B p t- ме бијаше близу 77 година, па ce већ знаиени-  то смежурао, штоно наши веле. Коса и брада била му je чисто бкла, a бо-  ја лица младачко румена. Брада му бијаше по-  ређа и  зато излажаше на крају y танак шиљак. Очи су му биле јасне, чисто округле, из-  раз погледа тврд, устне танке ; тћло му je из-  гледало мршаво као да je постом изнурено. Хо-  дио je тежко, мало погнут. Хаљину и дољљу и  горњу носио je обачно од црне свиле са свиле-  ним гајтанима врло просто декорирану. Појас  отворено црвене боје, широк. К том су долазиле  црвене чарапгз, као ште то епископи носе ; ше-  шир обичан свештенички, са архиеаископским  п>рт-д’-епеом. Ha арсима јо ииао зв ћзду орде-  на гвоздене круне, a код врата малу декораци-  ју на златном ланчићу овои ордену соботвену.  У јавнии скуповима држао je више пута слова*,  ова су била мајсторски нагшсана, али говор je  био далеко од угбтности. Најмилији послови бн-  ле су му политичке ствари. Није ookkao ни  старости ни болести, кад je ваљало те послове  обављати. О н je био еаископ y Далмацији од г. 1829,  затии y Вршцу од г. 1833. Но да ce повратимо к приповксти. Патријарх je био очевидно мало љутит  што je изгубио. To није било no вољи о. ТеоФану. „А шта ћете ви овд$“, заппта га патри-  јарх негледећи га. „Хрђав знак !“ рекне о. ТеоФан сам себи. Патријарх je њему увкк говорио „Ти“, a  сад поче са „Ви“. To je био јавни знак да му  ниЈе н^што од њега право. „Дошо сам да цТливам десницу Вашој Све-  тости!" одговорп о. ТеоФан с подчуном смг.р-  ности. „Па си морао баш сада доВи?“ „Казалн су ми да могу ући.“ „А зар нисте погли до сутра пречекати? *  запита патријарх опет нз другог тона. „Могу доћи и сутра ако тако запов4дате,“  одговори о. ТеоФан и пође да га пољуби y ру-  ку па да изпђе напоље. Патрпјарх одвуче OBijy руку нагло за леђа. „Да, па да онда вичете по Карловцн, да  вас нисам xtèo  да пустим преда ce... He no me чов&к од вас ни да ce обуче... НГта кога  врага тражите по Карловци... Зар немате до-  ста ni'CTa y свом манастиру. Внтлате као дси  без госе... Неможе човЗдс кинути, да му непо-  внче калуђер : „на здравље!" To je морска дпс-  циплина. Ради што k o xote. Тр£ба вас гвозде-  ном руком стегнутн. Но доВи ће и то!“ 0. Теоз>ан ћутао je као водом заливен. Патрнјарх ce мало прошеће к прозору и  натраг, па онда стане пред о. ТеоФана и  запита  га строго : „Шта хоћеш, оче!“ „Хоћу да ми дате допуст!“ „ Какав допуст?“ запита он мало зажми-  ривши, пак онда упр$ очи y о. Тео$ана и  раз-  рогачи их по свој величини. „Допуст на три године“. .. Патријарх ступи једним кораком натраг*  О н je помислио, да je то какав агресивни ко-  рак калуђера проти аему, па ce ж зачуди и   разљути. „ Па куда би ? ако смШ питати ? “ pe rae мало подсмг 1 ;шљиво. ,,Имам велику вољу, да ce мало обазрАш  по св. Гори, и по бугарским манастирима y гори  Рилу и Витошу, a и да видим Троицку лавру . . ,,Охо! Ta ти си ycto на коаа већег него  што je био шарац Краљевића Марка. Чувај ce  да те не збаци y какву јаругу, те да скрхаш  врат.“ ,,Како ми буде“ , одговори о. ТеоФан сасвим.  понизно. ,,А шта ћеш да видиш y св. Гори? Грчке  будале ! Шта тражиш y бугарским манастирима ?  Ta то нису ни слуге нашој Фрушкој Гори! A  руске лавре са њихови 300 калуђера немогу  бити узори за нас. Ми смо за то превећ мали. A друго немогу ја калуђера мога слати y Ру-  еију. „ T h нислиш, да на мене нико негледи.  Сто очију нотре на мене, знаш лн ти ? С£ди с  миром код Kyie. Наши су калуђери и манастирн,  какви оу да су, дзлеко бољи него и грчки и  бугароки .... a и сами Руси могу још дуго у-  чити од нас, што ce тиче црквеног реда и  при-  стојног богослуженија. ,,Нег0 и  тн хоАеш да ce ирославиш ваљда  као Доситије, ха ? Окај ce тога. Недаје свако  јаје п4тла, a јошт ман>е крије ce y свакој ман-  тнји Доситије. Илн ce ваљда теби недопада y  Фрушкој Гори?* „Недопада ми се!“ одговори одсудно о.  ТеоФан. „Како то?* запита патријарх зачуђен. „Та  ако ико, то би  ти морао бити задовољан. Ta те-  би су ce давалн манастири као крушке, н  сву-  да си би о газда.“ „Та то ме и  тћра из Фрушке; али баш  да сам био свуда и  настојатељ, неби ми ce миг-  ло допасти!“ прим^ти на то озбп.& но о. ТеоФан. ,А  шта Фали?* запита патријарх и  при-  ступи тиком о. ТеоФану. „Врло много!“ одговори овај смкрно али  одсудно. „Шта ?* запита патријарх, кои обично нечу-  јаше оно, што му небЈзше по вољи. „Све !“ ,Е , све ! ЈГако je реЕи све!* ос$че ce па-  тријарх; „али де кажи ми бар једно.“ „ХоЕу,“ одговори о. ТеоФан. ,Него молим,  да ииате високу нилост, и  да примите ове моје  р^чи као рРчи, које говори послушни син  отцу, и  као испов^ст, коју обавља млађи пред  својим стар^шином, ком je дужан истину ка-  зати.“ „ Неоколиши, него говори!“ одврати му  патријарх нестрпљиво. „Ви запов^дате ....  ја ћу слушати. Нај-  npi и  Hajnpi, наши манастири немају скоро ка-  луђера. Сваки дан их je мање, и нема изгледа...* „Па зар ћу ти ја калуђере из дрвета да  режем, или из папира да изскцам?“ запита па-  тријарх y истини љутито, наирасито прекинув-  ши му говор. ,,То некажем . . . ја сам само реко, да их  нестаје, и  вшпе ништа.“ „Пак што невдете y врбонку по њих ?“  рекне патријарх мало посмЉшљиво. „Развијте  халуђерски барјак, понесите кесу талира — и  онако сви турате приходе манастироке y своје репо-  ве — и  ударите y бубањ, па закликЕите танко гла_ совито : „хајде браћо y калуђере, на годину сто  талнра ....  a батине ћемо оставити катанама.- '4 Овд£ je патријарх изнео на нрво варијаци-  ју оне старе хусареке врбонке : „Хајде браћо  y катане, на годину сто талира, a на месец сто  батина.“ 0. ТеоФана дирне ова хусарска пвсма врло  неугодно. О н дакле тому сходно и  одговори: ,,Ви нам недате барјака, a настојатељи та-  лира.“ „Оле! т и  губпш извнда, пред ким с т о ј н 1п ! “  опонене га патријарх строгим глаоом и  погледом. „Признајем да сам погр кшпо,“ одговорц о.  ТеоФан, и фбане y званичау позитуру понпзнооти, Патријарх ce одљути. Поћути мало, па он-  да запита : „Хајде кажи ти како да набавиио манас-  тирима више калуђераУ* п стане пред о. Тео-  Фана изазивајући га и  држањем н  гледањем. Овај ce мало прокашље, па почне : ,,Дајте калуђерима достојну задаћу ; одре-  дите им пословаае, које одговара и  оним духо-  вима y народу, што траже не само да ce при-  хране, него и да своје улне снле развију на  корист цркве и народа; осигурајте их наред-  бама i i строгом дисцншганом од подлих напада-  ја и злоставе; отворите им врата к заслугама  и признаважу; пружпте им  срЈдотва задаВи сходна; улите дух братске узајмне љубави y  калуђерско тЕло; оживите o bžct  дужнооти y  свакои члаау тога тћла, дробудите y манасти-  рима дћлотворну вољу к ствзрању; на кратко:  установите манастире тако, да je врЕдио y њих  кки, да je Bpiflso аима живот посветити, даје  врћдно y љима дкловати, — пак Еете видити,.  како fee ce напунити, и то људма, кои заслужу-  ју свако уважење, и кои су y стању извести  послове, што fee да служе на велику корист a у-  једно и на славу и  цркве наше и народа.* На ово зааита патријарх о. ТеоФана сасвим  изненада: ,,Је с’ ти био скоро y E L  Оаду ?“ Овај ce том питању зачуди, али му одго-  вори како je, и рекне: „Језам !“ ,,А . јеси ли био код доктора ?“ ,,Ceкyлиfea?“ запита о. ТеоФан Hecbfeajy-  fen ce, шта означује патријарх тим насловом.  ,,Не Секулића . . . каквог Секулића,1 4  од- говори патријарх нестрпљиво .......... „Еод адво- ката. Шта ce чиниш луд кад ниси?“ Сад o '. ТеоФан схвати прави смисо патри-  јарховог питања. Одговори дисле значајним гла-  сом: ,,Јесам.“ „Видим да јеси,“ рекне патријарх. „Та  медицина мирише са свим на своју апатеку; a  рецепт казује сам собом доктора, од кога дола- 22 зи. Срљате као слћпи y своју пропаст. Тражи-  те спаса код капута. ,,А знате л’ ви ону причу о  јежу ?  А ? У-  вуците само капут y манастире, па ie  он вас  оправити y закутак. „Де, држте ce ви само оних правила, ко-  ја су начинили другачијп људи, него што je  твој доктор и његови другови, па вам друго  ништа нетр^ба. Али ви сами бћжите од тих  правила, као нечастиви од крста. To je оно  право; y том грму лежн зец!“ — ,,Ваша светост имате подпуно право, кад  кажете да ce она мудра и  света правила не-  држе, премда све зло недолази само од тога.  Међутим, ја нисам крив, што ce строго недржи  дисциплина,“ одговори о. ТеоФан. ,,А гд1; су вам настоојатељи ?“ запнта па-  тријарх. ,,Ви би хтТ.ли, да све ја радим ! Да  иден од манастира до манастпра па да одадирем  штаком гд!> ког отигнем ! Имам ја других, ве-  ћих послова, и  толико, да незнам, гдЗ; ми je  глава! To je дужност настојатеља, да воде бри-  гу о  манастирима и калуђерима : па гд'ћ су  вам они?“ Но видило ce, да oeKka, да није ни он од  кривице чист. ,,С малом изнимком — понајвише y гос-  твма, на частима и“ — овд$ застане о. ТеоФан, , Д  — еамо даље, даље,“ арихвати патријарх.  ,,Ваљда ниси комарац. Комарци најпрћ п^вају  и  угризу, па онда Еуте.“ ,,И код своих — кућа !“ ироспе о. ТеоФан.  „Пуштају калуђере, да раде ко шта хоће ; a  они харче манастирско имање.* О во изговори он тихо, см1зрно, али и  од-  судно. „Е! лако je само рећи : харче манастир-  ско имање,“ рекне патријарх жестоко ; „али дај  докажи, ако имаш куражи.* 0. ТеоФан ос£ти ту кураж y себи, и од-  говори поуздаао : „Ено Јазка ; није ли пао под  конкурз? Није ли само срЕком и  тешком му-  ком код врховног судишта y Бечу једва учи-  н>ено, да ce и  други н^ки манастири од кон-  курза заклонише 1 Није ли Раковац сасвии у-  □ропашћен? Није ли Бешеново остало без хл1>-  ба? Није ли Шишатовац просјаком учињен ?   Није ли Нрибина Глава гола као гола пушка ?   Није ли Крушедол дугом обтерећен? Није ли  и сам Гргетег знатним зајмом усркЕен? A шта  join нележи y књигана народних Фондова!*  Патријарху удари крв y образе. „Па k o  je тому крив? А? — -  Шта велши  ти y твојој мудрости? Говори!* 0. ТеоФан одговори понизно : „Ја немам изрицати, k o  je крив. Али да je тако, то стои.“ 22 * „ Јошт ћеш рећи да сан ја крив!* повиче  патријарх грчевито, и приступи о. ТеоФану као  да ће да га смрви. „Судпја велнке господе нису овако нали  калуђери, него пов$стница ! “ одговори о. ТеоФан  мпрно али озбиљно, и  узправи ce до пуне своје  висине. Патријарх тргне натраг. О н ce окрене од о. ТеоФана, оде на прозор,  иостои мало тамо промишљавајући, па ce онда  врати калуђеру, и проговори му исто тако мир-  но и озбиљно : „Ја радим што највнше могу и што нај-  боље знам ; a повћстница нека чини своје ! Што  год je рађено y манастирима и о манастирима,  радило ce прописаним путем npf.KO црописаних  органа. Истина je, да ми досад није нико уку-  пно стање манастирске управе y једној слици  представио : али томе ннсам ја крпв. Зашто ни-  сте чинили ви коих ce тиче? Учините то ; ја  вам ево допуштам ; што више ја вас на то по-  зивам !“ „Ако В. Светост допустн, ја иогу ту сли-  ку овај час поднЗЈти. Ја већ од дужл г времена  радим на том, па га свуда уза ce носим. Ч л гн и   су из мога недосрФ.днога изкуства. За истину  стоим пред сваким судом.“ ,А  ти дај овамо;“ рекне патријарх, кога je позив o. ТеоФана на пов ћстницу очевидно ду-  боко потр^со. 0. ТеоФан извади из џепа савијен један о-  мут хартије и преда га патријарху. Овај га прими и развије. Наслов прочита на глао : „Мемоари в^чи-  тог намЗзстника манастирског. “ Даље преврне  више листова, и баци поглед на више M Ž cvra. „Како видим, има y овом твом спису много  јако зашшљивих ствари,“ лроговори патријарх  преврћући лиотове. „Да видиш, да иене стаље  манастира и калуђера по дужнооти y велико ин-  тересира, наредићу, да ми ое о  свему точно из-  вкшће поднесе. Међу тим види ce, да си ти о  овим стварима и сам промшдљавао, и  са другам  људма о том разбирао ; ако можеш и ако си  справан, a ти ми кажи, како ви мислите, шта  би ваљало чинити, да ce овим недостатдима до-  скочи, и  да ce стање манастира и калуђерства  на боље изведе.“ „Могу,а одговори о. ТеоФан. „Но призна-  јем y напрДд, да ће бити y мом разлагању више  ropyie добре жеље, него поуздања, да сам по-  зиву В, Светости подпуно дорасто.* „Говори, само говори!“ рекне патријарх  смћшећи ce. „Толико те познајем, да знам да  ниси луд, ако си и Фантаста. Дакле ночни!" 0. ТеоФан окуражи ce мало боље, кад вида  да ce патријарх насмАшн. „Установите В. Светости, y манастиру Кру-  шедолу сенинарнју н  богословију, школу за цр-  квено служење, појање п пропов^дање, и  школу  за црквено рисовање. У школу за служење, no-  јање и  проаов£дан>е, долазили би наравно свн  богослови; али би ce мого одреднти сваке го-  дине курс од нЗзколнко недИља, кои би полазити  нмали простн калуђери из манастира, редои н   временом, како бн то управа манастирска олре-  д4љавала. A нарочито нам je нуждна школа за  лг ћпо служење. Како је дивно Ваше чннодЗзјство-  ван>е !  Неможе race чов$к довољно науживати.*  ,Да, ти мислнш, да ce то даје научити! To  je мени Богон дано ! Зашто досад ко ненаучи  то од мене ? To ce са ином родило!“ дВ^рујем,“ приићтн о. ТеоФан. „Али каио  cpike, да више њих и  y полу сано тако свети-  тељски служе. “ Патрнјарху je ово очевидно годило. A било  je и  истина ; јер je патријарх Јоснф  заиста, што  каже o. ТеоФан, оветитељски служао. „У школу за црквено рисован>е“, продужп  о. ТеоФан, „имали би долазити сви она прооти  калуђери, ков покажу, да ииају природнн дар  за ту умЗзтност. A ако би  ce к > из грађанског  реда желио ту учити, тај бн иорао наравно пла- Аати, колико би ce одредило. Овај би завод до-  бијао покриће y онии трошковима, које и данас  имамо подносити за богословију и благодкјаније,  y колико y н>ему учествују богословци. Истина,  да би семинарпја нов трошак доводила, али нам  je семинарија пркко нуждна, a овим би начином  трошкови много ман.и б и л к г, него да ce семина-  рија гради и  издржава напосе y Карловци. Bek  би дакле и y самом томе лежала добит.* Патријарх ce весело насмкши : „Добро je,  добро ! Хајде само даље.“ ,У манастиру Гргетегу могла би ce у-  становити ратарница, и нижа школа за пољско  господарство. Ту би ce учили сви калуђерн, кои  неби били одређени на особиту коју грану ум-  ног дклања. A и  сав народ наш y Ср4му мого  би ту кроз извГ.стне м^сеце учити ce онако, како  ce о том план начини. Ту би имали помоВи и   користи од околнога иарода, кои би  ce y тој  школи напр1.днијем газдовању учио, a силе своје  нашем господарењу приносио.“ „И то није хрђаво,“ прим!.ти патријарх,  кои ce све веселијим показивао. „Хајдмо даље.“  „У Јазку би  ce могла отворити школа за  шумарство. Ова би y првом реду ишла на корист  наших манастира. A и  из народа би ce нашло, кои  би  ову за наше доба врло благодарну науку  слушали, те ce за шумаре и  лугаре успособили.* „А јеси ли што оставио за Беочин, да и   sera уор kilim?" запита патрнјарх с хуморои. „У Беочину бн ce могла отворити школа  за внноградарство, како за ученике калуђере,  тако и  за народ Фрушке Горе,* одговори о. Те-  О Ф ан  y ненарушеној збиљи. Патријарх ce смЗЈпшо овој његовој озбиљностн. „Даље, даље! НевЗфујеи, да сн нећ свршио  лекцнју.* „Све ове школеД настави о. ТеоФан, y ово-  јој ревности h неариићчавајућ.!!, да га пагријарх  н а  ф и н и  начин персиФЛира, „ииале би ce заво-  дити систаматично, мало и о иало једно за дру-  гиаг. Морали би ce дати присгравитч учитељи из  калуђера, шиљуБи оне, кои на шго позива по-  кажу, да ce y дотичниа вишич заводима изуче. „Учевна срћдства имала би ce мало по ма-  ло набављати, да одмах чогу аочети школе ка-  ко ce приправе учитељи." „Све си добро наредио*, рекне му патри-  јарх; „али де мн реци, како ћемо с калуђе-  рима? Касу си добро изтресо ; де и  мантију  изпраши.” „ Архимандрити неби см Љ ли  остати на у-  прави манастира, него би  ce ова морала предати  ошша нз чланбва манастирских, кои су до  смрти за манастирски жнвот прлвезани a по-  трћбите способности за то ииају. Архимандрити- ма би ce имала одредити изв4стна плата, која  да одговара њиховом позиву и  снаги манастира,  па нека ce употр!збе y струци учевној код бо-  гословије, и  y струци политилио и  црквено-ад-  миаистративној код државе или црквених обла-  сти, a најпосл$ и код врховног црквеног суди-  шта, и  код виших дикастерија, те да ce тамо  ириправљају за оно, што имају бити за упра-  витеље дркве и  црквеких заведенија, и  за за-  ступнике цркве, ввених права и инштитуција и   y народу и код владе. Баш да ce архимандрити  сасвим сходно чину и  м£сту дотирају, опет te   манастирски биџе боље проћи, него да им ce  уарава овако остави, како ]е досад било.“ „Abac ће ти ce захвалити господа архи-  мандрити за тај аредлог“ , примћти патријарх мало  пакостно. „Од мене независи ниш:та“, рекне о . Тео-  Фан; ,,ту te  други одређивати. Ја саио гово-  рим, a кад дође до радше ту ie  ce наћи са  свим други.,£ ,,Али ти бушиш, отче ! — Но хајде, даље;  видим да ниси готов.“ „Калуђерима ваља одредити дотацију, при-  стојну, као члану задруге, a не слуги; премда  ни на кои начин разкошну. Али онда трћба од  н>и х искати, да својој задаћи подпуно одговара-  ју. Сваки нека ce употр^би за онај посао, за коц нма дара, слособности, и за који je прн-  прављен. ,,Као правило, од ког ce несмије одступи-  ти имало би  важити : Ни једна снага несм^  стојати незабављена. Ko ради боље н више, има  ce боље наградити ; ко неодговара дужности,  има ce на то присшгати ; ко зло ради мора ce  казнити; ред и дисцишшна ваља да имају гвоз-  дену руку.;< „Чувај браду оче ! Ако те чују братија, да  тако говориш, очешљаће ти браду, да ће ти  пола на чешљу остати,“ упадне овдћ патријарх  грохотом смћјући ce. „Видим ја, неиознајеш ти  јошт тога св1;та!‘‘ Отац ТеоФан нађе за добро једннм кораком  на овом путу за патријархом поКп. Зато cmž -  шеКи ce и  сам настави шалу и  рекне : „Макар ме мало н  прочупали, што иу дра-  го. Али тим ће ce нов дух улити y калуђер-  ство, нов живот увести y  маиастире, и  што ce  уложн y ове заводе, вратиКе ce с добром ка*  натом.“ ,,А јеси ли мало рачунао ? Колико ти тр$-  ба новаца за те твоје школе?‘! запнта патри-  јарх о. ТеоФана, предпостављајућп, да te га тии  питааем смести! Овај стане одговарати без свакога разинш-  љавања извукав из репа нЗжу цедуљу: „По рачуну вкптих тому људи трћбало би  нам за те школе три учитеља. Доплатак за н>их по 500 ф.  на сва- ког, износио би................................. 1500 ф. На учевна ср^дства ваљало би одре- дити на сваку школу по 500 ф . 1500 ф. На нуждне справе за сваку по 300 ф.  900 ,,  B L a потр^бне зграде по 400 ф. на оваку ...........................................  1200 „ На слуге више за сваку по 200 ф .  600 ,, За храну више на сваку по 400 ф .  1200 ,, На тежаке више на сваку по 300 ф . 900 ,, На разне потрвбе свакој по 200 ф . 600 ,, У с к у п и ................................  8.400 ф. Да додамо јошт на непредвиђене по- тр1бе ................................................  1600 „ To би ce изискивало на годину . . 10.000 ,, ,,Овдћ je y свеиу више стављено y про-  рачун, него што ће доиста тр£бати. ,,Изволите само, В. Светости, запитати стру-  чњаке“ — ,,Нетр1>бају мени стручн.аци,“ упадне му  патријарх y pŽ4, — „нетр^ба мени нико.“ По  гласу му ce иознавало, да je тим чисто уврћђен,  што о. ТеоФан мисли да њему трћба каква ин-  Формација. ,,3нам ја те ствари боље, него ма  ко други. Живио сам ја y манастири ; имам ја y том изкуства више, него свн други заједно.  — НетрЗзба мени никога питати.“ ,,То ми je најмилије вути‘;, прихвати о.  ТеоФан. ,,Онда ће изкуство В. Светости допу-  нитн празнине мога говора, и  ја могу свршити.  Само бих молио, да ми допустите, јошт ове три  ствари да кажем. „Кад би ce све утемељило н развило, сва-  ка би од ових школа п о о л Зј н јж о л и к о  годвна,  сама себе издржавала. „ A за то вр4ме доноеила би свака сигурно  повећу своту, која би ове приносе знаменито од-  плаћивала. „НајпослЗз, колико ја наше манастире по-  знајем, њима ваља само добру управу и ваљане  управптеље дати, па ће ових 10000 Фор. на  годину врло лако моћи саставити.“ Овд£ ућутн о. ТеоФан. Патријарх одслуша ово предавање свога  калуђера са неједнаким утиском, Из потетка ce  нев^рно см4шио ; али y течају говора ТеоФано-  ва мора да ce особнта мисо код њега родила.  Ову ћемо познати из питања патријархова, кад  о. ТеоФан ућути. „Кажи ми право о. ТеоФане, које тебе том  свему наутио? Јеси ли ти о том разговарао са  твоим доктором, и јеси ли то све чуо од њега?® Патријарху би правије бшш, да je то оам калуђер y својој оамоћи измиолио и  нам£стио.  Неби му било право, да ce св4товни људи, мир-  јани, тим стварим® баве, и рачуне о  томе праве. 0. ТеоФан одговорн са свим безазлено: ,,Је-  сам, Б. Светости ! “ „Дакле сам иаак  право мислио,“ рекне на  то натријарх као за себе. „Сасвим сам погодио,  од које птице та пЗЈсма долази. “ 0. ТеоФан мислио je, да ће патријарху у-  чинити радост, кад му све каже : „ Било je y такиц приликама и више памет-  них и изкусних људи из нашега народа, па су  ce сви слагали.“ „Охо! Ти дакле већ спремају акцију, “ рек-  не паријарх као за себе. - — „Можда вам ја неумЗзм казати све како ва-  ља; зовните само наше изврстнијз људе. О ни  ће вам све доказима потврдити и  циФрама уте*  мељити. Ја из изкуства виднм, да има много ис-  тине y ствари ; a Баша Светост ће своим ви-  соким умои и богатим свестраним изкуством  јошт боље просудити ! “ „То су л4пи разговори међу вама кад не-  мате друга посла, мој о. ТеоФанеД одговори па-  тријарх озбиљно. „Али ја имам других, већих  планова и идеја. „Ти набрајаш све мале школице за ово и   за оно ; али ја хоћу да уотановии универзитет y Карловцв. Видиш, од куће, y којој директор  гимназије отанује, па до краја оне улице пр$-  ко пута од магистрата, a оданд^ дуж ппјаце до  првог сокака на десно, то ће ce ове срушити, па  саградитн величанствена зграда, y којој ће ce  c m ž c t i i t i i  гимназија и  семинарија богословска и  сви универзитетскп Факултети. „Напеко сам ја цигаља више него један  милион : ено леже наслагане, и  јошт ћу пећи. „То je подузеРе за мене, то ће народу и   на хасну бити и  на част служити. „Па ty  онда звдати резидешшју за патри-  јарха. И то Be бпти монументална зграда.“ Ми Вемо овд$ пркмЈтити y кратко, да je  латријарх јошт 2 годнне посл^ овога разгово-  ра живио. О д универзитета нема ни надрта. Гимназија je остала за њпм y горем стању  него што je бнла. Резиденција je посл1; њега пркгила да ће  ce срушити, и  Чарновнћ ју je дао на закљу-  чак сабора од г. 1870 с прилнчним трошком  репарирати, јер за ц^ло пређашње вр^ме није  ни најмање репарације внднла. Водила ce годинама разправа да ce сазида  еинскопски двор y Новом Саду. Ту je за љубав  епископу Платону бечка влада и планове дала  направити, и  из све снаге силила, да ce гра- ђен>е кзведе. Патријарх није био Платону при-  јатељ : из грађења небуде ништа. О д Стратииировића оотало je толико цига-  ља, да ce могла резиденција назидати. Ове су  цигље за вр£ме натријарха Рајачића на другу  сврху употребљене. Истина је; да je и  Патријарх Рајачић дао  доста цигаља напеРи, премда y ц 1зл о м : много  мање : a те су цигље развучене. Митрополит Стратимировић оставио je глав-  ницу за грађење митрополитске резиденције:  но резиденције нема. Универзитетска зграда стала би више од 200.000 Фор. Опрема изнела би којекаквих 100.000 Фор. A ено једног малог универзитета, кои нема  медичког Факултета, па иште годишњих 100.000  Фор. за своје издржавање. Овом терету нису  плеКа наших народних Фондова ни из далека до-  расла. Но то je истина, да je патријарх РајачиК  y овој идеји уживао ! Барем je о  том радо го-  ворио. О н je умро y тој илузији ! Je л’ та била  наравна ил’ ум^тна? Ko би то сада знао ! Ш;-  ки су тврдили једно, a нћки друго. Ми би npi-  шли к овима. Послћ овог кратког изјашњења да ce вра- тимо разговору патријарховом оа о. ТеоФаном. Патријарх je дуго говорио о  свом горостас-  ном плану; кадгод je почео о том говорити,  тежко je било дочекати краја говору, пак и са-  да једва сврши. 0. ТеоФан био je узхпћен од ових горо-  стасних планова паријархових ; алн je ипак од-  мах видио, да бп npii свој огроиности тих пла-  нова манастирп ималн остати старим манасти-  рима a калуђери старим калуђерима. Он дакле изрази патријарху своје уднвље-  ње напрема жеговим внсокопариии плановииа;  али напосл1;дку ипак дода : „Док В. Свзтост све приправи и прнреди за пзвађање тих вели-  чанствених планова, немојте заборавити нн на Ha me оироте манастире н калуђере. Ово су много na me ствари, али су за цркву од прћке потркбе : a  вашим великим духом можете вн све ове уз-  поред и  шшогред известн. “ „Јест, ал гдћ су ми на то новци? Оне  главнице, коима мислнм оне монуиенталне  заводе извести, налазе ce y народном Фонду. A  одкуд да узмем новаца за те твоје снтнпце. У  нар. фонд  несагћм днратп, јер can га већ опре-  дћлио за оне велнке ствари; ко ће шг дати  трошак на ове твоје трнларнје?* „Маназтири !а примћтн о. ТеоФан. „ Манастири ! “ осћче ce патријарх. „Неио- гу ја нат^рати ианастире да тај терет на себе  узну ! * „А ви сазовите народни оабор!“ — — Кад спомену о. ТеоФан нар. сабор, патри-  јарх ce сав y лицу проићни, тако, да о. Тео-  Фан одједаред умукну. „Сабор ! Сабор ! . .. Знаш ти, шта je са-  бор. Дођу људи свакојаке ћудн. . . . Неприправ-  љени . . . дилетанти . . .  a дилетанти су најопас-  нији. Све они знаду најбоље, a све знаду нао-  пако. Ти мнслиш, да би било боље. . . . Јест,  сутра; улинио би ce дар-мар. Чуј, да ти н!>  што кажен па добро туби !  Тај твој сабор од-  узео би пре овега Новооадском' владики Сириг,  a мени Даљ; он би одузео калуђерима мана-  старска добра, и  предао их тобоже народу a у-  право капуту; он би узез аод своју руку на-  родне Фондове; он би најиосл^ на то ишо, да  буде судија и  мени и  епискоггама. Сад сам ти  казао, зашто ја немогу сазвати нар. сабора; не-  могу га сазвати, јер несм£м.и Док je патрнјарх ово говорио, стојао je пред  шш о. ТеоФан сасвим забезекнут. Њега су патријархове р$ли уареааотиле. Патријарх je овај угисак свога говора при-  тлА гио, па за то запита с нАкии вндои тријум-  Фа: „Шта велиш на то? А ?“ „Што Ваша Светост казасто сада по сво- 23 јој високој иудрости, то ce чешће показивало  и мојој проотој памети. Ако мн скрстнмо ру-  ке 'и на даље па неучинимо ништа : ми жемо  y истини сами нат!рати народ, да потражи на-  траг аианет, коим улрављати неуи^мо. За то  велии и опет : сазовите сабор !“ Овако je гласио одговор о. ТеоФана. „Ти мора да си Бугарин отче! Тако си  тврдоглав,“ осћче ce патријарх на взега. „Са-  бор, те сабор ! Зар ниси чуо, шта ти рекох1“ „Чуосам,“ одговори о. ТеоФан мирно ; ,али  сада нетр1;ба ce јошт ничега бојати. Сад ће вас  народ јошт слушати y свему. Ја сам био са  многнна од наших људи, говорио сам и са они-  ма, кои су најжепгки : алв на моју душу ни-  сам чуо H ii једне р'1чи, која би ишла на то, че-  га ce Би боите.“ „Док сам ја жив небуде црквенога сабора!а   одговори патријарх са свни одсудно. И доиста. Год. 1861 буде дозвољено, да ce  држн сабор, те да донесе уредбе, које су у-  право осннвале црквену н  школску аутономију  србскога народа y угарским покраинана. К. комесаром буде именован бан хрватскн,  генерал Шокчевић, Овај већ одредп дан, кад àe y Карловце  доћи, н спреми ствари, које ie  да понесе, и   јави то телеграФично патријарху ; али овај и неодговори, него оде пре тога дана y Гастајн.  О н je састанак тога сабора најразличнијим ма-  неврима осујетио. У децембру исте године умре. — На те одсудне рћчи патријарха усуди ce  о. Теочан и послћдњу своју карту избацити. „Од год. 1790 па ево за кои дан до год.  I860, дакле кроз 70 година недадопхе нашој  цркви отворити уста ! Одпечатите уста цркви!“ „Је с’ ти, море, глув? — Зар ниси чуо,  што сам реко?“ одговори му на то патријарх  мрко га погледајући. „Чуо сам,к  рекне о. ТеоФан испусти ожа-  лошћен главу к прсима. Патријарх га погледи, оде к прозору, али  ce брзо натраг врати, и  сматраше подуже ка-  луђера. Овај остане као да ce y камен претворио  за ц Т зл о  то врћме како ce y почетку бијаше  нам'Бстио. „Штета, што ниси отишо углумце,“ про-  говори п ослЗз подужег ћутања патријарх, и на-  см;.ши ce. —  „Глодај га само, како стои. . . .  марки Поза y мантији.“ На ову примУдбу на-  C M 'bje ce патријарх гласно. „Што си тако отром-  бољио тај нос?“ заиита га мало шЉутавши. ,,Жао ми je !“ одговори о. ТеоФан. ,,Шта ти je жао ?“ 2з* ,,Што ће наша црквена пов^стница нме  Ваше Оветости“ — ту заћути. ,,Шта ?“ „Муком преБи !£ £  рекне о. ТеоФан н  уздах-  не дубоко. „Ти знаш шта Бе пов1.стница радитн. . . .  Вндиш ти љзга. Прочитао два три броја „Днев-  ника,£ £  па зна шта te реВи повЗзстница о патрн-  јарху. A знаш ли ти, шта сам ја све учинио  србском народу ! To му јошт ниједан мптропо-  лит није учинио, a — нн патрнјарх !£ £ „Истина је,“ рекне о. ТеоФан топло. ,,На-  роду сте чиншш много, али црквп“ — ту опет  ућути. ,,Но! али црквп ? Говорп ! Мени је свеједно,  ма што казао, само xoty да чујем. Говори !u  рекне патријарх поносито гледећи на калуђера. ,,Ништа!£ £  одговори овај тнхо. Патријарх суне на ново : ,,Неблагодарннче!  И тн си као и  другп. Свп сте једнаки. И ди&га  изпред очију!£ > „М < лим, да ми дате допуст, па Вам нећу  ннкад доћи пред очн, док ми незаповЗ;дите,£ £   рекне з. Теоган см Тзрно алп одважно. „Недам !“ одговори патријарх разљу:ћен. ,.Ја нисам никаква зла учинио,“ примБги  о. ТеоФан понизно. „Недам !“ одговорн патријарх на ново. ,,Ја идем y интересу наше цркве y право-  славне манастире, о свом трошку. . . . Немате  разлога, да ми узкратите допуст,“ дода о. Тео-  Ф ан озбиљније. „Недам y пркос!‘‘ одговори патријарх пре-  зирљиво. ,,Ево свид1  телства и  препоруке од мога.  игумана и  братије,“ прим^ти о. ТерФан, пру-  жајући патријарху св одочбу са подчисима игум-  на и  братије и  печатом манастирским из „сосло-  вија“ издану. О ни ce сви слажу да обавим тај  пут, и  изјављују, да ће то саио бити на корисг  манастира и  калуђера, и препоручују ме бра-  Еи свакога мааастира, y кои дођои. На ово ми  ce с правдом неможе узкратити допуст,“ ,,Па нека ти га даду они !“ примЕти патри-  јарх поругљиво дајуАи руком знак, да ируже-  ну хартију неће да узме. ,,Ако ми недате допуста, ја идем без н>ега,“  одврати о. ТеоФан см1;рно али одсудно. „A ја ћу те дати као бЗзгунца натраг до-  тТ>рати,“ повиче патријарх y крајњој љутости. „Можете,“ одговори о. ТеоФан хладно.  ,,Само Еу молити, да незаборавите, да имамо  јавних листова, кои недаду газити чов!;ка као  црва, па ма даje  то и  прост само калуђер,—  и  да ce сбтите, да су ти листови баш y рука-  ма моих најбољих пријатеља, кои сваки мОј ko - рак будним оком прате. Но до тога сигурно  неће доћи. Ево ја нолин y највеЕој дониз-  ности да имате високу нилост, и да ми да-  те допуст.“ ,,Недам!“ повиче датријарх нз глаоа; „и  ако ми тај час нз ове моје собе неизиђеш на-  поље, даЕу те из ље избацити." — „Ниткове један!“ дода ггатријарх кроз зубе  да ce једва чуло. На ово пође о. ТеоФан к патрпјарху да  му ц§лива руку, но овај му je недаде. 0. ТеоФан поклони ce дубоко, и изпђе из собе. О н je миолио, да te љутост патријарха  прећи, па да ће га к себи натраг позвати, зато  je ишо врло лагано npžico дворске авлпје. Но  чини ce, да га није познавао. Патријарх je био своје воље до зла бога.  Познато je, да je он живпо y непрпјатељству  са Новосадскнм епископом Платоном. Код овога je био иридворнпм калуђерш  Исидор Коларовић. Служао га je као св^ћа.  Кад прођу многе годнне произведе га епископ  за архимандрита, и даде му Ковиљ, манастир  своје дијецезе, a патријарху јави да je то учи-  нио, као што бијаше то обичај y оно вр£ме. ГГатријарх пзјави, да он КоларовиЕа непри-  знаје архвмандритом. ПоорЈдује и  сам шеФ војводине генерал  гроФ Коронини, кои je код цара особито био  уважен. Непомаже ништа. НајпоолЗз запита Коронини патријарха, да  му каже, шта je Коларовић. згрјјшио, да ое та-  ко на њега изузео. „Није ништа,“ одговори патријарх. „Он je  добар калуђер, али недам да буде архимандрит  тога ради, што га je епископ Платон произвео.  Нека скине крст, и  нека оде као прост калу-  ђер y манастир Грабовац, пак ty  га онда ја  наградити.“ И тако ce сиромах Коларовић ни крив ни  дужан, морао одреАи архимандритства и архи-  мандрије и  отићи као прост калуђер y мана-  стир. Кебијаше му дозвољено, ни да ce врати  y двор епископов, гд£ je био пре тога прото-  синђелом толико година. Може ce мислити, да je том сиромаху чо-  в4ку пуцало срдце од туге и  жалости. Али па-  тријарх није хт£о на то ни помислити. Овакову гвоздену вољу показао je патријарх  и y другим пословима и  напрама великој госпо-  ди y Бечу. Он je тим више пута народу нашем шко-  дио. Али ни на то није ни мислио. Па тако je и  о. ТеоФан узалуд чекао, да та к патријарху натраг позову. Посл£ je чекао  подуже вренена, Hehe ли патријарх употр1би-  ти каквс стеге, да неможе отићн без допуста.  Но недочека ни тога. Чинило ce вао да je патријарх нанегаса  свим заборавио. Прнјатсљи му израде путни лист за ино-  земство. И са тим листом и  свидЗзтелствои свога ма-  настирског собраннја братоког крене ce он јед-  ног л$пог лЗзтњег дана Дунавом на пароброду  за Цариград. Одандћ Ае прије свегау св. Гору. Може бити, даје патријарху и  угодно било,  да ce о. ТеО Ф ан уклони. Ово je било год. 1859. 25. Гд£ je сад о. Теофан? УвЗЈрен сам да ће многи од моих читатеља  овако запитати, ако кљигу до краја прочита.  „Незнамо ! “ Прошло je од оно доба већ више од 20 го-  дина, a о о. ТеоФану ни гласа ни трага. Можда je умро ? „Незнамо!“ A да ли ie  опет доДи? „ Незнамо,!* . Наши читатељи видиће из овог одговора,  да ни сад нећемо да говоримо само по д о м и п ј -  љавању и нагађању, У ц£лом овом поолу држали смо ce нравила:  „Неговори што незнаш; непиши што није било!“ Таман да завршимо, али зачусио једнога  читатеља гд^ пита: „А како ce звао онај доктор адвокат, ког  споменуше о. ТеоФан и  патријарх?“ — Свима другима знамо имена, само код овога  незнамо, како му je име!“ A ко би то мого знати ? 0. ТеоФан нерече му имена. A нерече га  ни патријарх. Толико сваки види, да je то н1;ки доктор-  адвокат, ком je о. ТеоФан невоље свога живота  казао. И овим завршујемо.  припов^ст : „Калуђер,  истлна и  поезија!* (Крај.)