20. Августа 1879. године, око четири часа после подне клопараху, по не равном шумском путу, што вођаше у село С... једна кола запрегнута са два коња. На предњем седишту сеђаше кочијаш, сељак, а на задњем један млад човек, тако од 21 до 22 године, у варошком руву... Дан леп. Кроз шумско лишће просијаваху ситни зраци јесењега сунца; са свију страна чујаше се цвркут птица а ветрић тајанствено шушташе по опалом лишћу... Млади се човек наслонио на задње шараге, затурио сунцобран, па се замислио. Наочит. Пријатно, смеђе лице осењено прилично дугом кестењастом косом; чело велико, и на њему се лепо виђаше она долиница што се зове „звезда“, одакле се једна бора спушташе међу састављене црне и широке обрве; очи граорасте; трепавице дуге; лице чисто, само га мали брци гарили по набубрелој  горњој усни. У осталом довољно развијен и снажан. Пред њим лежаше његов путнички сандук, на седишту под њим виђаше се и нешто спаваћих хаљина... На једаред се окрете кочијаш. — Ама, што си ми се ти ућуто, господине? — Па... мислим нешто — рече он чисто тргавши се. — Ама шта му то једнако мислиш? Ништа ти не брини! Све ти је ’вам’ ка’ божја воља!... Људи „слатки“: — са њима како ’оћеш! Бога ми! Долазило ти је, вала, нама у ’ну нашу чколу вазда којекаки учитеља. Ја памтим једнога што је јео мачке, и све, Четвртком нагони ђаке, те му за „леграцију“ доносе мачиће. Младић се насмеја. — Бога ми јес!... Краду деца мачиће, па носе томе „Шокцу.“ Све трпају у недра а маћићи и изгребу, па — ’ваке бразде но трбуву!... И све то нама није — да рекнеш — ништа криво... Јок, баш ништа!... Кад је добар власти и оној његовој господи тамо дол’ у Београду — и нама је!... Па, опет, онај... ал’ не знаш ти њега. Име му Стева, после се запопио. Ех!... то је био човек! И са нама, и са женама, шали се, боже, ка’ да је међ нама одраст’о. А деца... било им је код  њега ка’ у мајчином трбуву!... Игра се он, болан, шњима свашта и... и... ја!... Ал и јес пос’ му његов! Кад је дошо нама доселио је и ствари и вамилију на двојим колима; а кад је поселио — после две године — сами’ ствари једва одвуче седам кола!... — То је село богато? — упита младић. — Ја шта море!.. Има ту „трули“ газда који не знају шта ће с дукатима!.... Кулаш!... А... пос’ ти твој! Не знаш каки је иђит!... Све да му је да врља. Притеже дизгине и ошину. Коњи покасаше. Младић се опет даде у мисли. Изађоше из шуме и уђоше у сокаке. Пошто земљиште беше брдовито, то се: час пењаху на вис, час спуштаху у дољу. Са брежуљака беху лепи изгледи и младић погледаше на све стране око себе. — Гледаш брда? — упита га кочијаш. — Гледам. — Ја не знам шта му је то: што неки једнако гледе у брда!... Ја сам ти глед’о једаред равно два сата, па никаке вајде... Бејаде у нас неки учитељ... како но му би име?... Ух!... молим те: помози ми казати!... А на вр’ ми језика!... Аха! Јосип!. Е па он — ко шта ради, он само купи каменице и некакве траве. Чудили смо се ја и мој  комшија, неки Аћим, бога ми!... Мисли смо, да не врача?... Ал’ јок! ’Нако он то ради!... Пита њега Аћим: „славе ти, господине, што ће ти толике каменице?“. А он се само насмеја... Је ли, вере ти, знаш ли ти, шта он с оним ради? Младић се насмеја. — Ништа. Хоће да види: каквих има трава у овом крају. — А што ће му то? — То му треба рад науке. — Зар он те траве после исписује у књиге. — Ја. Кочијаш се прекрсти. — Валимо те, боже!... А ја!... Право веле: има ’леба и без мотике!... Кулаш!... Е, славу ти твоју!... Ти мене лепо обели. Ошину кулаша неколико пута добро бичем; једаред га удари по врату и коњ стаде отресати главом. — А,... криво ти кад те бијем!... Ја, криво!... А што не бијем дората?... За то, што је добар. А ит... сто година да живиш — нећеш никада бити ка дорат!... Видиш, господине, овај мој дорат. Ето он — немаш га шта видети, и — ш’но ’нај казо — матор — па, ја га опет не би дао за младића... Нема му равна до мора! Једне зиме — баш ономлане упрегнем ја њега у с’онице да  дотерам неку јапију. Југ дува па топи снег, и за сат — сама вода... А ја идем из шуме, а кола пуна, а вагаши!... Пфи!... мука!... Када би баш овде уз брдо, а он стаде. „Шта, болан, дорате, зар јавашио снагом?“ — велим ја, а он се веселник само окрете... Славе ми моје!. ’волике сузе у очима. А одпр’о све четрима па држи с’онице... Е сажали ми се, знаш, па би заплак’о!... И опет — довуче, јуначки довуче кући!... А ’нако је наметан ка’ иксан! Оћеш на премер у Шабац. Само реци нек он чује: „’оћу у Шабац, па слободно затури дизгине за левчу и лези. Ти си у Шапцу!... А миран ка’ јагње. Онај мој кићан у дугу дану провлачи се испод њега, а он ништа! Стоји ка’ крава; ни да се макне! Велим ти: нема га до мора!... Младић се беше замислио, али му одговараше са обичним одговорима у тим приликама: „е“!.. „хм! хм“! Тако и сад рече: — То је добро, бога ми! — Ја шта мислиш!... Ено, ви’ш! Оно је чкола. — Које? — упита овај. — Оно што се виде три оџака. — Па то није далеко. Имамо ли још колико да путујемо. — Сад ћемо се спустити низ брдо. И зајиста, на првоме савијутку кола се спустише на ниже. Угледа се и црквица са њеним позлаћеним крстом; виђаше се и неколико кућа. Пред једном кочијаш заустави коње. — Зар је то школа? — Није. Дућан. — Па шта ћемо ту? — Да сиђемо. Ту је кмет. Неколико људи стајаше у авлији. Они гледаху путника и питаху се: ко ли то може бити?... Он сиђе с кола; руком стресе мало прашину са одела, скиде шешир и стаде отресати своју дугу косу. Уђоше у авлију, па онда у дућан. У дућану сеђаше неколико људи на клупи која стајаше уза зид. Дућанџија прекрстио ноге на тезги, па везе неки јелек. Кад младић уђе они прекидоше разговор и погледаше сви у њега. — Помаже бог! — Бог помог’о! — Је ли овде кмет? — Јесте. Ми смо! рече један риђ човек што сеђаше баш до тезге, и устаде. — Ја сам овде постављен за учитеља; ево вам писмо од г. капетана — рече младић и пружни писмо. — Дакле нови уча — рече кмет. — Е како си? — Хвала богу. И остали сељаци приђоше и руковаше се с њим. Кмет отвори писмо и прочита га. Онда га сави и метну у џеп. — Седи, учо. — Ама, ја бих школи. — Сад ћеш. Деде, Перо, — рече дућанџији — донеси једно послужење учи. Седи учо. Учитељ седе. Они се окупише око њега па га припитују: одакле је, има ли жива оца и мајку и т. д. Док он рече: — Ама да ми је да ми се ствари однесу у школу. Ту је кочијаш. — Сад ће бити! — рече кмет и викну кочијаша који се тамо на пољу разговараше са сељацима причајући им о новоме учитељу како је то „један сладак човек.“ Кочијаш дође. — Деде, Арсене, мој братац, одбаци учине ствари горе, до школе. — ’Оћу, како не би’! рече Арсен. — Шта ја имам теби да платим? — упита учитељ Арсена машајући се руком у џеп. — Ништа, господине!... Кад ја то не би’ теби учинио — ја коме би! — рече Арсен. — Е, онда, хвала! — Богу ’вала и наздравље! — рече Арсен машајући се капе. — Да бог да у здрављу! — А има ли ко тамо примити ствари? — упита учитељ кмета. — Има, како нема! Има „фамилијаз.“ — Добро, онда, ја ћу дати „алемијазу“ — рече Арсен и изађе. — Море, Арсене — рече један сељак пошто Арсен изађе — ово много младо! — Ка’ капља! — ’Оће ли ово умети учити ђаке, по богу брате? — А кад га је власт поставила, ваљда ће умети — рече Арсен седајући у кола. И ошину коње. Међу тим ови у дућану попише већ и каву. Донеше и ракију. Кмет нуди учитеља. — Хвала, не пијем. — Видим да не пијеш, него пиј! — рече кмет. Учитељ се насмеја на рече: — Али нисам пио никад! — Па дела јако мало. — Де учо, де! То мора онако међу нама. У нас ти нема швапског пива. Учитељ се напи. Обредише се сви, па викнуше још један „сатљик.“ — Да ли је школа оправна? — А... све исправно — рече кмет. — То је добро. — А... што се тога тиче, наша је школа прва! одговори кмет поносито. Ми не жалимо утрошити на нашу децу ни црно испод ноката. — То ми је мило! — рече учитељ. Опет наслужише ракију, опет уча попи чашицу; један од сељака рече дућанџији: (узгред буди речено: дућанџија је по мало без права и мејанисао) да „испече“ још по једну каву... Попише и ту, наручише и трећу а са ракијом спираше „загорел“... И за сво то време говорише: о школи, о селу; кмет узвикиваше учитељу: „док се само познамо!“ а сељаци га прихватаху за руку и стезаху је. Зађе и сунце већ. Учитељ се диже „да још за сунца — вели — види своју нову кућу“; купи од дућанџије један чирак од тенећке, свећу и машину па се крете школи. Они га допратише до саме капије. — Лаку ноћ учо! — Лаку ноћ! II УСПОМЕНЕ На вратима га дочека послужитељ. Он се поздрави с њим па онда уђе разгледати учионицу и друге собе. Уђе најзад и у своју собу и ту виде већ намештен кревет. — Од куд овај кревет? — То је општински — одговори послужитељ. Виде и астале и неколико столица... Био је потпуно задовољан. — Шта ћеш за вечеру, господине? — Нисам гладан — рече он. Послужитељ изађе. Кад оста сам он приђе прозору, отвори га, наслони се и загледа се у благу јесењу ноћ месечином осветљену. Гледаше ватре што се по селу светле, рекао би човек да су на пољу а не у кући, јер се куће не виде; гледаше трепераве звезде како светлуцају у висини небесној као кандила;  удисаше мирисави дах богате јесење вечери и слушаше цвркут птица, двојнице, свиралицу и песму девојачку, која се са прела по свему селу разлегаше... И њему на једаред омиле ова сеоска тишина. Повуче га ум у прошлост, он се сети свога детињства. Сети се оца и мајке, кућице у којој се родио, малог вајатића, у коме је као маза, на мајчиноме крилу спавао... Заигра му срце када створи слику једнога малише пред очима. Плаво детенце, разбарушене косице у дугој кошуљици, без гаћица и без капе, распојас и бос — то је био он... Сети се како је купио прашину по сокаку и бацао себи на главу; како је од блата месио и правио топове па пуцао; како је кад је киша падала трчао гологлав по ономе пљуску да „већи нарасте“... Па онда, како је се са децом сеоском играо око неке баре у селу, како је преко јендека скакао, како је у скакању угануо једаред руку, те га мајка морала носити некој баба Смиљани да руку намести и како му је баба Смиљана дала бресака да само ћути... Онда је се сетио оног дана кад му отац дође кући и рече: „а... ти, шврћо, сад мораш поћи у чколу!... Сад нема више аљку на батаљку ка’ што је до сада било, сад ћеш ти имати госу“... И сад се сећаше како му је било тада, како је из свег срца плакао и проклињао школу и учитеља, како је волео да умре да му и тај отац осети једаред како је без сина. Он је био јединац, па зар баш да јединца да да га учитељ туче и пребија... И он пође у школу. Тано нађе пуно дечице. Била је жива згода за играње, али опет учитељ беше сувише строг. Као да је гледао свога учитеља. Човек око својих 50 година, натмурен, љут као рис; за сваку ситницу — батине. Међутим учио је добро, а кад год је био немиран добијао је свој оброк у батинама, ил од учитеља непосредно или од најстаријег ђака. Протури прву годину, доби од „директора“ књигу на испиту, и — наста распуст... Као јаре јурио је по пољима и шуми; књиге није ни узимао никако у руку, и — не би се ни знало да је ђак, да није морао сваког јутра и вечера, кад су се богу молили, читати гласно „Оченаш“, „Богородице дјево“ и „Вјерују“... Опет поче школа, опет у школу, опет књигу у шаке па научи „на памет“ све од корице до корице; опет књига од „директора“ и — распуст... — Срећни дани!... У трећем разреду био је најстарији ђак. Сад је и он друге тукао и сви су му се морали покоравати...  Знао је, много је знао! На пр. седемдесет и пет ока брашна по 32 паре. Он је то с места израчунао. Читао је и „Апостол“ свакога већега празника и „започињао“ је у цркви... Сврши се и та година и он је — свршио школу. Мислио је да се једном за свагда отресе те проклете књиге и учења на памет; само се зарекао да ће читати песмарице. Но тек једног дана рече отац да ће да га да у Крагујевац на науке. Као да га је гром ударио. Он је побегао у вајат, попео се на таванчић и ту је плакао. Слушао је први пут мајку где се оцу противи и не да да он иде од куће; али све узалуд: — очева оста старија. Отац га метну на кола једног дана, уврати се школи, позва учитеља, па — у Крагујевац. Уз пут су му наговештавали; куда иде и за што иде. Учитељ му је казао да га води код једног свог доброг познаника, који је тако исто учитељ, само старијим ђацима. Казао му је да ће код њега морати слушати све што му се заповеди. Још је рекао да мора да буде поштен, да не би што украо; па и ако нађе што, он треба да то јави своме господину, јер било је прилике да тиме хоће да кушају млађе, н. пр.: оставе цванцик или друго шта да млађи нађе, па ако одмах каже — онда  је поштен и пазе га у кући као очи; а ако прикрије — онда тешко њему!.. И отац му је тако исто говорио; а њему беше тешко да је, заиста, од свег срца желео да умре. Стигоше већ и у варош. Он се скаменио гледећи оне куће. Одсели су у једној мејани и ручали. Онда га узеше за руку и одведоше кроз чаршију. Уведоше га у једну кућу и ту нађоше једног господина брадата и ћелава. Он их прими лепо. Поседеше мало. Учитељ рече да је то дечко о коме је говорио. Господин га гледаше па рече: како код њега нема посла много. Да му очисти обућу и хаљине, да донесе на подне ручак и у вече вечеру и да почисти собу. Рече учитељу да га упише у четврти разред. Онда га пусти да иде са њима и рече да дође пред вече. И уписаше га у школу и они одоше кући. Отад му је при поласку дао „здрав“ цванцик и рекао му: да се чува многог трошка и да слуша господина. Он се тужним срцем врати оним улицама којима је и дошао и које је добро уочио. Господин му показа одакле ће донети вечеру, и он оде те донесе. Сад је настао са свим други живот за њега. Ту не беше више оца и мајке; не смеђаше преко  рока да остане ни на улици; немађаше ни друштва сем другова школских... И би му живот са свим омрзнуо, да му учитељ није онако лепо причао из црквене и српске историје и да му није било његових песмарица. Онај цванцик дао је за једну песмарицу, истина није нова али било је у њој доста лепих песама. Свој посао вршио је и његов господин био је с њим потпуно задовољан. Доста пута дао му је по 10—20 пара да купи лепињу за доручак и он је то чувао. Долазио му је м отац више пута, па кад је чуо како се њиме хвале и код куће и у школи. И њему је годила радост очева. Свршио је основну школу и прешао у гимназију. Сад му је његов господин био проФесор. Слишавао га је више пута, јер није никуд готово из куће излазио. Објашњавао му је што је било не јасно и рекао му: да га увек пита што не зна. Он је тако чинио. Почев од песмарица, читао је библиске приче, па онако причице и за мало: — књига му поста друг. Неке је читао и дваред и триред и знао је да исприча готово све што је прочитао и причао је радо својим друговима... Био је у четвртом разреду гимназије а у 16. години кад га снађе незгода. Умре му његов господин. Он га је дворио и надгледао — али умре... Кад је спустио господина у гроб, покупио јо своје прњице и књижице, па је изашао на — улицу. Није знао куда ће, али му поможе један његов друг. Позва га тога вечера себи на преноћиште и обећа му наћи послуживање. И, зајиста, нађе му сутра дан место код неке своје рођаке, удовице. Он написа оцу писмо, јави шта је с њим, покупи своје имање па се пресели на ново место. Велика разлика беше измеђ оне скромне собице професорове и овог богатог стана удовичиног, као што беше разлике између мирног професора и бесне удовице. Она ну показа његову собу; нареди му да извршује налоге брзо и тачно, без и једне речце, да се више пута учини глув и нем; што видео — не видео, што чуо — не чуо. Онда га упита: — Читаш ли, лепо? — Па... читам, госпођо. — Оди овамо. И он уђе за њом у њену одају. Она узе једну књигу са стола па му је пружи. Он прочита наслов: Крвави крст. Роман из енглеског друштвеног живота. — Читај! И он прочита једну страну. — Лепо. Довече ћеш ми читати, а сад иди и намести твоје ствари. И он оде у своју собу. После вечеро позва га госпођа себи. Нађе је где се завалила у меку столицу, па више лежи него што седи. — Деде, читај! И он узе књигу и поче читати о плавоокој Гертруди и црноокој Аурори, како је Аурора намучила се и на послетку страдала, попила отров... ви знате већ... И тако сврши тога вечера цео роман. Госпођа га је више пута прекидала правећи примедбе и грдећи Гертруду што сиротој Аурори не да баш ни мало да буде срећна, па, шта више, на завршетку је се баш и светила. — А... сад је жалиш!.. Сад је жалиш!... Бре да знам само да си још у животу би’ ти ја очи ископала!... Е то ми је „ужасно просто“ (г-ђа је имала обичај да обе ове речи једну за другом изговори) криво!... Шта ти велиш? — Мени је жао Ауроре! — рече он готово кроз сузе. — И мени... Јеси ли задрем’о? — Нисам, госпођо. - Нисам ни ја... Ал’ да се леже. И он устаде. — Донеси ми воде — рече и пружи прст на умиваоник где стајаше суд за воду. Он узе суд и изађе. Кад се врати натраг нађе госпођу где се свлачи. Он остави суд и пође у своју собу. — Чека да ми полијеш — рече она. Он стаде. Она скидаше парче по парче одела пред њим, не устежући се ни најмање. Оста најзад само у кошуљи и белим гаћицама до колена: од колена на ниже утегла је бела чарапа ногу врло лена кроја. Она пође умиваонику, али се присети па скиде и гаћице. Руке и прса беху гола. Кроз кошуљу се провидело пуначко, лепо тело. Она повади укоснице, па пусти и своју црну косу низ леђа... Стајаше пред њим као вила и рече: — Оди ми полиј!... Глас јој је дрхтао. А он се укочио, скаменио. Сва крв јурну му — учини му се — у главу. Пламен од лампе учини му се најпре црвен, па плав, па зелен, па онда црн... Соба му се окреташе око главе а под гибаше под ногама... Сано је дрхтао као прут. Она му приђе и ухвати га руком за раме, али је руку тако подигла да се лепо виђаху црне маље под пазувом. — Оћеш ли полити? — упита а већ је грцала... Он пође, али посрте. Она га дочека на руке, и његова глава паде на њена обла прса... Он се изгубио; не знађаше за себе ништа; њој очи севаху; лице се зајаприло; докона га, и, нечувеном снагом, подиже и спусти у кревет... Од то доба почео је носити лепо одело а имао је и доста новаца те је набављао „лепих“ књига. Све енглеске романе имао је у својој књижници и све их прочитао. Сврши и четврти разред гимназије. Баш при концу године посвађа се са удовицом због „обичних“ ствари и — изађе од ње. Распуст је провео код куће. Научио на „мекоту“ па не могаше даље продужити гимназију, јер не имађаше с чим. Благодјејање у гимназији мало. Он се пријави за испит у учитељску школу. Уверења: о рођењу и сиромашном стању предао је на време. И положи испит и примише га за питомца. Ту беше друкчије. Он се нађе у „општежићу“. Беше ту старијих другова, али то беху људи озбиљни, људи начитани. Ту он тек увиде да није ништа научио, и да су енглески романи једна пешчара пустиња у којој човек може доћи пре до лудила него до знања. Беше га стид да призна:  да не зна ништа, а увидео је да он не зна. Није познавао прилика у којима је. Њега се само тицало његово рођено задовољство — више ничије. А кад је он остао без хлеба други га је спомогао; зар нема неко и од њега право да помоћ потражи? Не требаше му много да увиди: да саможивост води само штети и самоме појединцу и да је његова корист да и о другима мисли. Поче читати и новине. У њима нађе потврду својим мислима... Читаше дописе из разних крајева наше отаџбине, и врло су га немило дирале вести: како је неки моћни и силни капетан или ћата или газда кињио и мучио овога или онога. Није му требало много, да дође до убеђења: да је човек — човек, и да сваки има једнако право на општој мајци, земљи... У разговору с друговима — он увиде да је тако; у читању разних књига, на које га другови упућиваху, увиде да је тако. То, што је сам прозрео у суштину саме ствари, даде му толико воље и снаге, да је из свег срца заволео и проучавао друштвене науке. Заволе позив учитељски; он му се учини најсавршенији и најмоћнији да помогне другоме... Научи руски. Гуташе сваки редак од Чернишевског. Човек који је за своју науку допао тамнице из које се, можда, никад неће ишчупати;  који је толико постојан да се решава да умре у оном гробљу, а неће да се одрече своје науке — тај је човек у његовим очима први до Исуса... Књижница школска, књижнице његових другова — све му је било на расположењу. И он је учио и радио... 1878. године премести се учитељска школа у Београд. И он, као ђак, дође. Сада већ беше спреман, могао је писати и по новинама, али је опет учио. Слобода речи, слобода штампе, биле су угушене. Његов стан претресала је и полиција више пута тражећи какав забрањени спис међу његовим књигама, знак, да је с коришћу проучио оно што је хтео да научи. Књига га је препородила; доста пута стресао се од помисли: шта је од њега могло бити, да је остао код удовице и одао се раскошлуку и лењости. Удесио је свој живот према потребама. Чега није имао могао је бити без њега. Хтео је да буде васпитач, и онда је морао прве да васпита себе. И он је на себи и почео. Пушио је дуван. Пробао је да не пуши и пошло му је за руком. Коцкао је се. Решио се да карту у руке не узме. И није ју више узео... Видео је: да: воља све може... Своје другове, који говораху: да се не  могу овог или оног оставити, корео је и сам собом доказивао да се може. — Доста је само да кажем: хоћу тако!... И тако мора бити! — говорио је он. Међу њима је важио много са своје чврсте воље и поштења. Међу тим, немојте мислити да је био светац. Доста пута провео је ноћ и при чаши; ишао је чак и у она места где Евине кћери за новац своју љубав продају, те је и са њима по читаву ноћ проводио. Волео је друштво и песму. И сам је по ка’што певао по нешто... Срце му је било мирно. Што је волио — то је књига. Други никакав ветрић не заталаса дотле његово срце. Удовица... њу је сад готово више мрзео но што је волео. Сада он сањаше о великој љубави, о божанственој љубави; она му још не дође, а он осећаше потребу: да вешто преко свега воли... Доста пута замисли се седећи ноћу: како је добро имати ваљану женицу која те разуме. Седети с њом и разговарати се, читати или шалити се, па још у каком мирном сеоцу — то је сласт!... Па кад с пута дође озебо, искисо — уђе у топлу собицу; на њега се смеши ведро лице; дочека га  мио пољубац, па чиста и топла постеља, па меки загрљај — зар може бити веће среће?!... Е, али он никако не могаше да нађе створења, које би могао тако волити и које би га толико усрећило, ма да је тражио. Једне недеље иђаше у цркву са друговима. Рашћеретао се и прича. Дежурни професор иђаше баш крај њега. На углу крај њих две женске у скромном црном оделу. Он случајно баци поглед и застаде. Млађа женска на једаред га занесе. Ништа друго није јој видео сем очију, али му те плаве очи однеше ум. У њима је видео плаветнило неба; кроз њих је видео чисту душу девојачку; бар му се тако учинило. И девојка погледа у њега, зарумени се, саже главу и откорача... Не могаше остати не примећено. — Шта си ти стао? — питаху га другови. - Ништа... ништа!... рече он и пође брзо. Хтео је пошто по то да забашури. И окрете разговор. У цркви није ништа видео сем плавих очију... У њих је утонула душа његова. Питаше се: која је то женска, где ли седи и како би се могао с њом упознати?... Није осећао да стоји, та стајао би тако целог века. Служба божја беше му кратка. После  службе склањао је се од другова и бегао у свој стан. Хтео је пошто по то да буде сам. Њему је било мило да мисли о њој; била му је потреба. О њој мислити — морао је као што је морао и хлеба јести... И тако, сада је стекао и љубав. Ја рекох стекао — није!... Само он волио је њу; али, да ли она њега воли — није знао. Он је више не виде. Хтео је да пита — али кога?... и за коју?... Срце му се цепало при помисли: да је више нигда неће видети... Па и да је види: можда је она „отменија“ од осталих, која ће презирати његов положај, и неће га ни погледати... Или — а њему се баш чинило да се не вара — можда би она и хтела бити друг његов у животу, али то јој неће старији дозволити... Омрзао је још више ту поделу међу људима. Своју љубав није смео ни исповедити никоме, не с тога: што се ње стидео, него што није знао ни створења које воли. Бојао се да му се другови не смеју... У томе сврши и школу и доби учитељско место, и дође на определење али је нигда не виде... У благој јесењој вођи лебдила му је слика њезина пред очима, на оној небеској висини. Душа  му је хтела за њом; срце га је вукло њој. Како би срећан био да је она сад крај њега! Љубио би јој оне плаве очи и бело лице; држао би је на грудима својим; па кад је приметио да јој се трепавице склапају, он би је донео сам кревету, скинуо ципелице и одело и положио на постељу да спава; а он би уживао у њеном равномерном подизању груди и у осмејку озареном лицу. Оступи од прозора и приђе кревету; збаци обућу и одело са себе па леже насатке окренув се зиду и загрли јастук... Сањао ју је на јави, зар може бити да је не сања у сну!... Опростите! Нисам му казао имена. Име му је Јова Васић. III ПОП ДАМЊАН Могло му је бити 26—28 година, црномањаст, зборана чела, помућених очију, дуга лица, оретке браде и бркова, повисок, сув. На дугој коси могло се већ приметити и по које бело влакно. Млад човек, али — ето!... Родио се у истом селу. Отац му је био поп. Учио је основну школу у месту. Одатле је отишао у Шабац у гимназију. Ту је свршио сва четири разреда са одличним-успехом. Од другова плодковао се тим: што је најбоље знао француски; могао је да чита и књиге, па ретко где да му речник затреба. У то доба умре му отац. Мати му је била доста и у оскудици, али није хтела да он школу напусти. И тако ступи у богословију. Прву годину једва издржа без трошка.  Онда потражи да му даду учитељство. И дадоше му у једном селу близу куће... Као учитељ провео је годину дана. Школа запуштена, деца напуштена, учила по неколико година један разред па већ и поодрасла. Једном је хтео да казни једнога ђака. Заповеди му да изађе да клечи. Овај одговори: да неће. Он се наљути видећи, да се пред другим ђацима крњи његово достојанство, заповеди послужитељу да осече један прут, да казни упорника телесно. Послужитељ донесе штап и он пође са штапом. Но ђак скочи, оте штап и баци у ћошак рекавши: да се он не да тући. Били су једних година, само ђак нешто крупнији и нешто јачи од учитеља. Видећи да још „полако“ ноже бити и излупан — он изађе из школе; написа своју оставку министру, па се врати у Београд, у богословију. Једва измоли допуст да може полагати испит из предмета за други разред, И положи. После је остао у школи све дотле док није довршио богословију. Пропатио је оне две године као мученик; и гладан и го и бос. Али је свршио и богословију са одличним успехом. Онда се врати кући. Некако у то време упразни се парохија његовог оца, на коју је био дошао други свештеник. Сад могаше врло лако да се „рукоположи“; само је се морао најпре оженити. Но за то беше лако. Имао је девојку у селу. Добри људи даду му новаца на зајам. Он испроси девојку и венча се. Беше то женска млада, здрава и једра као пуце. Ине јој је било Станојка. Онда оде у Шабац где је седео владика. Са њим беше неколико отменијих домаћина из села. Они се замоле владици да им га да за попа, јер веле: да је ваљан младић, да му знају и покојног оца који је тако исто добар човек био. Владика му затражи сведоџбу. Увери се о његовом учењу и владању, па — пошто не имађаше ништа против молбе сељана — најпре га зађакони, па онда запопи, у његовој деветнајестој години. Пошто је провео шест недеља на поучавању у Шапцу, вратио се као попа својој кући. На скоро му умре мајка, задовољна што је „одржала чин у породици.“ Он се исели из задруге, јер не могаше да се сложи са браћом од стричева — и нађе једну кућу у селу где се настани. Живео је срећно са својом Станојком. Она беше весели као кошута. Дочекивала га је са осмејком кад се из нурије враћао. Ако је био љут, љутина га је пролазила кад је угледа. Заборавио би у часу све непогоде, па би се предао срећи у наручја... И паштио се да свега у својој кући има. Кад није радио са „требником“ радио је мотиком. У свему му је помагала његова весела домаћица. Она му је цвркутала као шева. Али као да није био љубимче среће. Станојка му се разболе. Радила нешто једнога дана, уморила се, зазнојила, па приљеже мало на меку траву. Чисто ју је хладила она хладноћа од земље и она заспа слатко. Кад се пробудила није могла данути: ударише неки жигови с обе стране груди. Једва дође у кућу и спусти се у кревет. Он није био код куће, него у нурији. Кад је виде у кревету пренерази се. — Шта је? — Болесна сам. — А шта ти је? — Протисли. Шта да ради?... Он сам не знађаше ништа. Посла брже боље по мајку њезину. Кад му дође ташта, нађе га где стоји над постељом женином и плаче. Болесница се сва зајаприла у лицу. — Шта је, по богу! — Протисли — рече он бришући сузе. — Шта да радимо? — Да идем врачари. — Ја велим доктору — рече он. — Каком доктору? — рече мајка Станојчина. — Шта он зна!... — Зна доктор; немој тако да кажеш! — Шта зна!... Излечио је све покојне!... Јеси ли јој чит’о молитву? — Нисам. — Читај! Читај страшну! Он узе књиге; метну епетрахиљ на врат и најусрдније мољаше се да је само предигне. Међу тим, болест узимаше све више маха. Болесница пала у врућицу па се никако не разабираше. Мајка њена оде баба Миљани да види шта је. Баба Миљана чим прву жишку спусти у зелени чанак рече: — Нагазила. — А ко ли јој баци чини на пут, по богу сестро?! — упита она. — Једна жена црни’ очију — рече баба Миљана. — Бог јој судио! — јекну сирота мајка. Па се диже да са оном водом запоји и умије болесницу. Станојка је бунцала у ватруштини. Тело јој је час горело сво у ватри, час било хладно као лед. Попа стајаше крај њене постеље, гледаше је и — више ништа. Ни једна мисао да му се појави;  ништа не знађаше да употреби. Само се мољаше богу: — Боже, спаси је!... Боже, спаси је... Ташта му уми болесницу. Чим се хладна вода дотаче врелога лица и болесница отвори очи. — Хвала ти, господе!... — рече из свега срца попа. — Како ти је рано? — упита је мајка. — Ту гори! шану болесница и показа руком и на једну и на другу страну ребара. — ’Оћеш воде, кућо? — ’Оћу. — Мати је запоји оном водом што је од врачаре донела... Мало јој би лакше. Он седе крај ње на постељу и узе је за руку. — Је л’ ти лакше? — Мало лакше — шану она. Како би било да те водим доктору. — Каком доктору, бог с тобом! Јеси ти при себи? — рече ташта. — Доктор, брате, познаје болест, па зна и лечити! — рече он. — Ајој, дијете, прекрсти се ти!. Куд ћеш је јако да се „труцка“ на колима? Мало јој је муке и овако!... Он ућута. Пред вече болесници би горе. Што у ноћ дубље, њој све теже, обоје  стајаху крај њене постеље; обоје су лили сузе, али лека, не знађаше ни једно, а сузе опет не помагаху ништа болесници. — Да ми је да само из ноћи изађе — с места би’ ја њу у Шабац! — рече попа. Ташта му не рече ни речи, само се молила богу. Он тумараше по соби тамо и амо. Постао је врло осетљив. Не мило га дираше у срце куцање шеталице на сату дуварском. Досадан му је и онај попак што пева под фуруном. Груди празне и тесне, као да му се нека велика стена на груди навалила — не могаше да дане... А болесница јечи и бунца. Свану. Он изађе на поље и упреже коње у кола, па се врати у собу. — Ја ’оћу њу доктору! — рече чисто заповедајући. — Па... готово, вала. — Него, да је обучемо. И обукоше је. Дигоше је и доведоше је до кола. Мати јој намести лежиште те је наместише. Поседаше обоје па на пут... Доктор одмахује главом и пита кад се разболела? — Јуче, господине. — Шта сте јој давали? — Ништа. — Нисте је ни чим лечили? — А чим ћемо, по богу, господине, кад ни само не знамо! рече попа а сузе му се завртеле у очима. Доктор не рече ништа, него је узе даље прегледати. — ’Оће ли жива остати, но богу, господине? — Мора се овде лечити. Учинићу све што могу! — рече доктор. Преписа неке лекове и нареди да се одма купе и дају болесници, а он обећа да ће доћи пред вече опет. И онда оде. Попа оде собом у апотеку и донесе лекове... Једно је морало кући. Попа се крену а остави ташту код жене. Целим путем мислио је само о њој. Целе ноћи није могао заспати; само се претурао с једне стране на другу. Сутра дан разабирао је: ко ће у варош, само да чује како јој је. Нема никог... Те вечери стиже му ташта наричући као кукавица. Донела је и мртво тело своје кћери... Чупао је косе, бусао се у груди, јаукао, плакао — мислили су: полудеће. Тешко је и погледати на њ. У деветнајстој години, у петом месецу брачнога живота. У данима кад сва друга срећна  браћа гледе весело у будућност — он се осврће и гледа прошлост; гледа три скорашња гроба: брата, мајке и жене!... Са њом је спустио у гроб и своју срећу... И опет није постао очајник!... Из почетка је изгледало да ће то бити. Почео је одлазити у мејану, коју је један сељак у својој кући отворио. Ту је пио, па, богме и картао се. Али се на скоро остави тога, јер, поче да чита. Претплати се на неке новине, поче набављати књига и учити. Учио је крај свега тога и лекове, којим се сиромаси, без лекарске помоћи, лече, све је то прибележавао, па је после притицао у помоћ нужним и потребним. И њега је „нова“ наука запанула. Гутао је чланке у „Раднику“ и тежио је да сазна што више. — Ташта га позва себи у кућу, и он се пресели тамо. У селу су га волели за то: што је у свако доба оно готов да услугу учини: и најгорем сиротану као и највећем богаташу. Он је се завлачио и у сиротињске избице онако исто као што је улазио у конаке богатог домаћина, и свуда је био један и исти... IV ДОБРИ ПРИЈАТЕЉИ Попа је био школски старатељ. Чим је чуо да је учитељ дошао, похитао је школи да се с њим састане а упозна. Нађе учитеља где хода по авлији. Одмах се поздравише и у име познанства преставише се један другом. — Извол’те у собу г. попо — рече учитељ. Уђоше у собу. — Седите. Попа седе. Баци поглед у наоколо и смотри отворен сандук пун књига. Гле!.. Ви имате доста књига, господине! — Та... нешто мало — рече учитељ. — Ја бих мало разгледао, ако је слободно? — А... молим, молим.... Попа стаде претурати. Задовољство се видело на лицу његовом: он виде да ће имати с чим да  се занима; виде у исто време и с ким посла има. Сад је знао ко му је учитељ. Знао је да ће имати човека с којим може мисли мењати. А стећи то у селу — то, бога ми, није мала ствар. — Ви имате врло ваљаних књига! — Као што видите. — Ја мислим да ћете и мене услужити да читам... — Драге воље!... С драге воље!... рече учитељ. — Незгода, брате!.. Не можеш овде књиге набавити!... Немамо ни књижара, нигде ни чега... Немамо ни поште. Новине добијам од мене на уштап... За то ми је ово добро дошло!... И теби... и вама... моја књижница стоји на расположењу... данас ћеш бити мој гост... Чим сам чуо од кмета јутрос да си... да сте дошли, а ја брже боље школи. Уз пут мислим: да ли је устао?... Немам данас баш никаква посла!... А и ти... опрости, брате!... не могу да ти говорим ви заборавио сам. — Све једно, попо. — И ти данас немаш посла никаква. Хоћеш ли да идемо? — Да ми је да видим шта ћу за упис деце, а, онако, можемо. — Децу ћемо писати у понедељник; ја сам старатељ. — Дакле ви сте? — Ја!.. Али, молим те, говори и ти мени ти! — Лепо!... рече учитељ. — Дакле, хоћеш ли ми бити данас гост. — Хоћу. — Бар да се наразговарамо сити!... Знаш, да сам једва чекао да нам пошљу за учитеља човека од књиге. Изгибох ти, брате, са људима којима ни мо’ш шта рећи ни доказати!... Ономад одем среској канцеларији неким мојим послом. Кажу ми: да си постављен за учитеља код нас. Питам: да ли си пре био учитељ, а они веле: „није; сад је баш свршио учитељску школу.“ Но!... хвала богу!... Па како?... Имаш ли породице? — Имам и оца и мајку. — То је добро... — Послужитељ донесе „послужење“, и послужи попи. Што ће то?... Ти си тек доселио; то ти није било нужно. - Служи се, молим те!... Ваљда ћу те угостити ручком! Чаша воде и шоља каве, то ти је код бећара!... Попа се послужи. — Иди донеси каву, — рече учитељ послужитељу. — Хвала, не пијем — рече попа. — Него, ја смотрих нешто у твојим књигама... Ти имаш „Стражу.“ — Имам. — Молим те, да ми даш да је прочитам. Шта нисам чинио да је набавим, па — узалуд!... — Што нећу дати? Ево је! — рече учитељ и извади књиге. — Рад сам да видим: рад чега је овај часопис забрањен. — Рад свега, а највише рад Светозаревих писама — рече учитељ. — Славе ти, како си је набавио?... — Лепо. То није тешко у Београду. Они би боље учинили да је нису забрањивали. Овако су само учинили да се тај часопис више чита. Ти знаш да се тражи баш оно што је забрањено. — Тако је! рече попа насмејавши се — Учинили су онима услугу. Па, славе ти, да ли мотре да се не чита? — О!... те још како!... Умеју чак и станове да претурају. Полиција једнако трага. — Па, нађу ли код кога? — Нађу, али ретко. — Шта раде с њим? — Ништа. Одузму књиге и казне новчано. Питају, од кога си добио, и т. д. Разуме се, да нико неће казати растурача... — Ђаци, ваљда, махом набављају? — И ђаци и грађани; шаље се много у унутрашњост. — Е, баш ћу да је читам. — Завидим ти што је читаш први пут! Попа отвори једну свеску и загледа се, а учитељ поче полугласно ћукорити и лупкати прстима по столу. Посматрао је попу. И њему је било мило што је бар свештеника нашао са којим ће радити и слагати се. Попа склопи књигу. — Хајд’мо, учитељу. — Рано је још. - Онда хајд’мо мало доле, до дућана. — То можемо, рече учитељ. — Да оставим књиге овде, па када пођем кући, понећу. — Добро. Попа остави књиге, узе штап и — сиђоше заједно дућану. Ту беше кмет и још неколико сељана. Поздравише се и поседаше око једног астала. — Деде, дијете, дај „послужење“ овде! — рече кмет. Слуга донесе неколико парчади шећера и воде. — Јеси мирно спаво, учо? — упита кмет. — Хвала богу, лепо! — Како ти се допада овај наш крај?... ’Оћеш се моћи научити? — А... врло лепо!... Од школе је лепо погледати на све странн. Врло сте добро учинили, што сте школу изнели на брдо. Које вам је пре била школа? — Ено, оно — рече кмет показујући кроз прозор. Него се ја и попа споразумемо и договоримо са сељацима, па ти лепо судницу мало доправимо и уредимо за школу, а школу узмемо за судницу. — Врло добро. Само нешто још не достаје. — А шта, учо? — Треба учионицу патосати треницом; боље је него цигљом. — И то ће бити. Не може се, знаш, све у једаред. Тако је и по пропису а и за децу је здравије. — Та, оно, мора се кад власт наређује! — рече један сељак. — А што се деце тиче — ништа им не би валило!... Да ти знаш, мој учо, у какој сам ја чколи учио — нема ни пенџера честито, па ево ме, ’вала богу, опет и жива и здрава ка’ дрен!... Ама да ме је глава заболела!... — Та ако ни рад чега другог, а оно бар угледа ради треба: да су нам бар зграде, које општина гради, најлепше. — Та... оно... тако је!... тако је!... повикаше сви. — Уча право вели. Момак дућански донесе каву и ракију и метну на астал. Они се служише редом. — Па, учо, ти си скоро иа Београда. Причај  нам што год ново, рече кмет. — А нема, вала, ништа ново!... Све је по старом. И он причаше ситнице из свога живота... Онда се дигоше. Он и поп Дамњан кренуше се најпре школи, па онда — пошто узеше књиге попиној кући. Сељаци се разговараху. — Млад! — Али оштар! — Већ... види се на њему... — ’Оће ли умети што с децом? — Умеће зар? Допада ми се само: што не „јордани“, што са сваким лепо разговара. — И мени! — И мени! — Вала, и нама! Мећу тим, поп Дамњан и он разговараху уз пут о стварима које се дешаваху у нашој отаџбини. И што су више разговарали, све су се више ближили један другом. Њих веза нека духовна веза... Заједнички осуђиваху дрскост људи, који  управљаху земљом. И, за дивно чудо, обојици једне исте мисли долажаху... Поп Дамњан заволе учитеља Јову, да би умро за њега; и учитељ тако исто попа. Тога дана седели су ваздан код попа; пред вече су сишли на „вечерње“ а после вечерња растали се. Састали се као два путника; нису ни сањали један другог и за један дан они посташе присни пријатељи. V „ТРАПАВИ“ ДАНИ Поп, учитељ и кмет пописаше ђаке у школу и деца почеше долазити. Сељаци се чудише овој новини у њиховој школи: како учитељ лепо прима децу, како се с њима игра и шали а не бије их. Чудили су се како деца јако јуре иза ране зоре у школу, а пре их ниси мотао ни батином натерати. Учитељ Јова на брзо поста омиљен у својој околини. Људи из других општина и других села почеше доводити децу њему да их „изучи“. Није прошло много и његова школа беше пуна као лубеница. Људи су доносили свега: и јела и пића. Он могаше живети а да паре не потреши сем што би дао за каву и шећер. Из најпре је хтео да одбаци те поклоне; али се на брзо увери да је то са свим немогуће. Људи се почеше љутити. — Кад ти мени њега учиш, ’оћу да знаш и за моју „јабуку“!... И учитељ је примао. Дани су му пролазили у раду, а вечером је ишао то код попа, то код кмета. Насташе свадбе. Он је ишао свуда, јер су га свуда звали. Искреност од њихове стране изазивала је у њега искреност... Бивао је и кум, и стари сват, и девер; шалио се са сељацима „њиховом“ шалом, која је, ка’што мало и „подебела.“ Обилазио је и редаре. Њима је било драго што не „јордани“ од њих. Једном речју: свуда је лепо приман и дочекиван. Од Аранђелова-дне до поклада он није могао завирити у школу. Не што није хтео, него није могао! То су били „трапави“ дани. Ни један учитељ до сада није радио у те дане. У неким местима сељаци сами створе обичај, па важи као да је од старих остао. Тако и ту. Само се пије, пева и пуца. Иду из куће у кућу; освићу се са чашом, а тако исто и омркну. Испрва он хтеде школи. — Куд ћеш ти? — упита га кмет. — Кући. — И ово је, кућа, мислим, није кошара! — Јесте, али није моја. — Твоја је у крагујевачкој најији — далеко је! - Имам ја и овде. — ’Наку ти имаш где год дођеш, него седи! — Сутра ваља радити — рече он. — Не ради се сутра. — Шта? — Сутра се неради; ово је „трапава“ недеља; сад празнујемо!... Илија!... Деде једну, али ’нако, знаш!... — Сад, мулим ти газда! — рече циганин и поче затезати оне две веселе жице. — Крсманија!... Дај вина овамо! Донеси пуну видрицу!... виче кмет. И донеше вина, и чаше стадоше звецкати. На пољу пушка иза пушке грми... Цигани свирају своје обичне „маршеве“ или певају своје обичне песме као: Или: Чим Цигани престану, одмах удешавају сељаци и то по двојица: — Пиј! - Доста је! — Шта: доста? Доста је кад туку!... И опет чаше зазвече. — Ама чујеш ти, кмете! — Шта је? — Шта си ми дон’о онај напрстак (винску чашу) да њим пијем!... Дај ми чашу! — викну један комшија. — Дајде, дијете, „ђуровачу“! — викну кмет. Донеше водену чашу што узима по оке и наточише. — Наслужи Вилипну — заповеда кмет. — А... јок!... Ти си домаћин; ред је да наздравиш. Он узе чашу. — Е... за здравље моји’ гостију. Бог им дао што им срце зажелило: род, плод, берићет на много година!... Вала, браћо, који сте ми дошли!. Спаси бог, учо!... — На спасеније. — Кмет испи до дна. — Наслужише учитељу. — А... нећу ја!... Имам ја чашу!... - Реда је!... Реда је. Сви ћемо тако!... вичу са свију страна. — Ама, браћо, много је ово!... Ко ће ово попити? — рече он устежући се. — Сад, таки му је ред! — викнуше сви из окола. Он зажмури, наже и попи. Цигани отсвираше свој обични „туш“ викајући једни: — Може! А други — Не може!... „Ђуровача“ је ишла од руке до руке. И сваки ју је „поштено“ испијао. Цигани опет почеше стругати по жицама. Један се од њих озбиљно наљутио, виче: — Што ти је криво моје шјемане? — Ама нисам ја. — Што ниси!... што ниси! — виче Циганин све жешће планувши праведним гњевом. — И ја се чудим: што нисам — одговара онај несретниковић. — Шта је то? — пита кмет. — Мулим ти, гмете!... овај, ет’, овај!... Дош’о, наш’о лој, па ми намаз’о гудало!... — Ха! ха! ха!... захори се смеј са свију страна. — Што лажеш, Циганине? — пита онај. — Што да ти лажем? — И ја се чудим: што лажеш! — Јеси ти! — ’Ајд’, не лажи! — Не лажем тако ми стреће моје!.. Мулим ти, гмете!... — ’Ајд, ајд!... Узми смоле па намасати! — вели кмет. — Не можи, буга ми! — Шта не може! Пробај! — Не можи да се залепи змола, кад је мазно. — Де, свирај једну! И опет окретоше свирати. Учитељ извади сат. — Шта гледаш? Прошло пола ноћи — рече он. — Па шта је? — Ваља спавати. — Што више спаваш — мање живиш. Спаваћемо доста када помремо! — вели један чича. — Тако је чича Станко!... Видиш како чича зна? — вела кмет учитељу. — А ја како ће бити? — пита чича. Онда кад умрем, нећу пити: по сатљика доста за во вјеки! Вако, за живота ’оћу да „цевчим.“ — Али овако се може навући болест! — рече учитељ чичи. — Ех, болест! — А после болести долази смрт, па бар да је лепа, него се ваља отезати као мачка! — Шта лепа! Ко леп! Зар смрт!... — викну чича. — Од куд смрт може да буде лепа? Ја волим и сто ружни’ живота него једну лепу смрт!... И после, шта: да умре... ко да умре?.. По моме рачуну: човек, јес! Сваки човек мора да живи сто година; ко год пре умре то је лењштина; бега од посла!... Сви се насмејаше; и учитељ се окрете смејати. — Јес’ чуо? — пита кмет. — Чуо сам — рече он. — Јес’ учио ово у твојој чколи? — питају сељаци. — Нисам. — Ниси ја! — вели чича Станко. — Не учи се ово у тим вашим „благословијама“!... Ти си, истина, свршио дван’ест школа ал’ ово је тринаеста,  и ту си ти, синко, букварац!... Поодавна ја у њој таљигам!... Него, спаси бог!... — На спасеније, чико! — Шта сад велиш, учо? — пита кмет. — Шта ћу рећи? — Ваља пити — а? — Па да пијемо! — Оћемо ли, људи, даље одавде? — питају неки. — Можемо, вала! — одговарају други. - Куда! — ’Ајдемо попи!... — ’Ајде вала!... И сви се кренуше поповој кући. VI ТАЈНИ САСТАНАК Учитељ Јова се немаше на што потужити; све што би желео да стече један човек у својој околини — он је стекао; свуда су га дочекивали и испраћали са љубављу и поштовањем. Па ипак, опет му је нешто реметило живот. Оне плаве очи лебдијаху пред њим вазда кад се осами. Чар њихов пљенио му је душу. Он је стварао пред собом милу слику; оне лепе, бистре очи и свиону плаву косу; доста пута осећао је задај њене чисте девојачке душе као да је ту; — али кад се из тога леног сна на јави пробудио, видео је — своју бећарску собу и себе као очајника... „Та да бар знам где је, или која је!... Је ли Српкиња, или Швабица, или Еврејка?... Где живи, шта ради?... Али ја ништа не знам, а међу тим лудим за тим непознатим створењем!... Да верујем  да анђели с неба силазе — рекао бих да је анђео који је сишао за часак на земљу да ми памет узме, па га је онда опет нестало!“... Па да би умирио срце и мисли на другу страну одвео — узео би књигу; али би му очи само прелетале преко оних сићаних слова, а памет му је опет остајала код онога милог девојчета... И друго нешто сметало је његовом мирном животу! Он је хтео да буде учитељ, не само деце него и старијих. Хтео је да им отвори очи, да им докаже да су људи који треба да знају и своја права, као што дужности имају, и да се својим правом користе, као што и дужности морају да испуњавају. Њега је болело то, што српски сељак мораше да стрепи пред једним капетаном или писарем или чак и пандуром. У томе он осећаше да је српски сељак понижен. Покушавао је доста пута да поведе о томе разговор у друштву; али, ма с ким почео да говори, онај му се вешто исклизнуо из руку рекавши само: — Море, мани! Обраћао се више пута попу Дамњану са питањем: — Шта је ово? На што је попа само слегао раменима. — Па докле ћемо овако? — питао је он. — Не знам! — одговарао је попа. — Је ли могуће да српски сељак ништа не осећаштга и ништа не мисли — ако бога знаш?! — Па, ето види! — Па, шта да радимо? Попа је опет слегао раменима. И тад би ућутали и један и други. Дође и нова 1880 година. Трећи четврти дан по новој години дође му попа и донесе новине. Нађоше и једне нове, зваху се „Видело.“ Узеше да читају, и, с места увидоше да те новине пишу против јада и чемера, који онаком владавином трују српски народ. — Хвала богу! — рече Јова. — Хвала богу кад и ми дочекасмо један опозициони лист!... Бар можемо у њему дати гласа. Обојица беху врло задовољни. Прочитали су целе новине од почетка до краја са највећом слашћу. — Ко ти је послао ове новине? — питао је попа. — Мејанџија из вароши код кога ја обично одседам. — Знаш шта? - Шта? — Да ми претплатимо заједнички ове новине. — Хоћу — рече попа. Поседеше мало, па се попа диже и оде у нурију неким послом. Пред вече тог дана доби он два писма; једно беше упућено на њега а друго на попа Дамњана. Рукопис на оба писмо беше један. „Ко ли ће ово да ми пише? — рече он гледајући. — Дај да видим!“ Отвори писмо и стаде читати: „Драги брате, „Наше политичке прилике врло су хрђаве. За то смо се нас неколико пријатеља договорили: да склопимо једну малу дружиницу, па да се споразумемо: како, и на који начин да се отресемо зла, који нам над главом стоји. Рачунамо на тебе као на нашег човека. Ако си вољан да се нешто ради дођи сутра на вече Б... механи. 4. Јануара 1880. г. у Б... Искрен поздрав од твог Ж К...“ Он се замисли. Ко ће бити тај Ж. К...? Шта ће то бити?... Да ли је то одиста једна тајна дружина?... Или, да то нису веште полициске замке, у које мисли да похвата своје противнике?... Ту беше тешко решити се. Да не иде није лепо; казаће да је плашљивац и кукавица, а он то није; и живот ће свој дати само да га тим именима не назову. Да оде — није паметно... Може доћи, сести, а тек од једаред, капетан, или писар, или какав пред-а-њ „Шта желите, господине? Да нисте дошли према овом писму? Извол’те са мном!...“ и онда у бувару и т. д... Зар тако јевтино да се прода и да им падне шака?... А то може бити врло лако. Полицији нису били свети ии најсветији осећаји једног човека. Она би пре пустила лопова, да се докопа политичара. Не, неће да иде! Најзад реши се: да упита попу. Он ће, зар, знати, ваљда, ко пише. С нестрпљењем је очекивао да сване. Дође попа. Он му даде писмо. Пошто овај прочита, упита он: — Шта велиш?... Да л’ да идемо? — Да идемо. — Да неће бити какве подвале? — Неће. — Знаш сигурно? — Знам. — Ко пише? — Поп Живке. — Е, онда да идемо. — Чисто му лахну на души; само кад је на чисто. Пред вече, тога дана кретоше се он и поп Дамњан на коњима у Б... Ишли су кроз шуму и разговарали полако. Више су застајкивали него што су журили: да само доцније стигну, или, бар, да мрак на земљу падне... Мрак се спустио са свим и помрчина беше густа као тесто кад стигоше мејани. Одјахаше и јавише се мејанџији. Овај посла момка да коње прими. — Добро вече! — Бог помог’о! — Здраво, мирно? — Вала богу!... Од куд ви? Ми и из Шапца. — Извол’те у собу — рече мејанџија. Уђоше. У соби сеђаше око десет људи и ћуте. Они назваше бога и поздравише се. Ту поп Дамњан упозна учитеља са поп Жиком, поп Луком, Васом Каменчићем, Митром Стокићем,   Маринком Ракићем, Николом Макси   и осталим. — Само смо вас чекали — рече поп  — Ево и нас. — Сад можемо почети. — Можемо, рекоше сви. Мејанџија отвори врата. — Шта је? — упита га поп Лука. — ’Оће ли господа нити што год? — Дај нам по каву — рече учитељ Јова. Мејанџија изађе. — Браћо! — рече поп Лука. — Мени сад не треба да удешавам беседе, него ћу вам у кратко казати: за што смо се окупили овде. Ми смо се договорили ја и поп Живко да се овако окупимо те да се братски заверимо, да овом злу ногом за врат станемо. Не може се више гледати ово чудо и покор што наша полиција ради. Ово није земља уставна, него земља самовоље, овде није „закон највиша воља“ него ћеф једнога капетана, против кога се немаш коме жалити. Сада ’вала богу стекосмо једаред и ми једне новине, да се можемо пожалити и другој браћи, нека виде шта се од нас овде чини... Што имамо да чинимо, чиниме у кратко, јер се не смемо дуго овде задржавати да нас не би приметили и олајали. — Па лепо. Оћемо ли, браћо, да дигнемо  против овога зла, путем штампе? — упита  њан. — ’Оћемо. — ’Оћемо ли да тужимо свету капетана и началника? — ’Оћемо. — Лепо. Казујте ко шта има против њих! — Ја имам први! — поче поп Лука. — У мене кмет кад је купио реквизицију од четири пет газда, својих присталица, није више ништа узео него по једно мршаво јуне; а међу тим, од сиротиње отимао је и последње кајише сланине, последњи омршај, те је слао држави... Двадесет тужби има против њега и капетан ни на једну главе не окрете! — Имам и ја! — рече поп Живко. — Нашем кмет протеко рок и одбор га разрешио од дужности. Кмет — ни пет ни девет — него капетану: а овај долази у општину и враћа му по ново печат, те овај смушењак таре сад људе који су што било против њега рекли. Има се, браћо, доста казивати против њега, рече Васа Каменчић. — Ето, онај наш Пера, угурсуз!... Не чудим се, кад се пре потурчи, него кад пре научи чалму завијати!... Што ’оћеш код њега је пре него човечанство и законитост. Дош’о  па затворио за пра бога — једну сироту по онакој зими у апс!... Кад га је пустио, он оде те га тужи капетану; а овај, место да га — ка’ човек — саслуша, а он њему оца и матер и вели: „ако сад с места не одеш — уапсићу те и ја!...“ Плаче сирота, ка’ киша. „Идем — вели — началнику; шат код њега буде правде!“ А знате шта му је каз’о началник?... „Сиктер!“... Бога ми јес!... — Море, наш кмет Илија Кончаревић је најгори! — рече Максић. — Не може се вама казати шта тај ради!... Кад је све већ отишло у рат, он креће оно што је остало, те му коси на Преображење... Преображење, браћо! коси му ливаду — пуста му остала! И то свако о својој ’рани, јер „сено — вели — треба држави, па није право да он радине ’рани“... На Велику Госпојину жене купе и дену; и кад све би готово, он држави ни „зупке“!... Па је ратне године веш’о жене о плот што не дају све што он заиште за „крезицију“; па је некој баби Смиљани узео из ушиватка у појасу — што је сиротица оставила за сарану — три дуката, јер је — вели — вештица: купа се ноћу само да је не преда војеном суду, а овај би већ — како он вели — „наредио да је сагору на ватри, или да је баце под воденични камен!“... Па је, браћо моја, узео седам дуката само за то: што је овај веселник убио  гуштера „зеленбаћа“, јер „зеленбаћ се — вели — по закону не сме убити; и ко га убије, да се казни — братац мој љубезни! — (то му је уза сваку реч) са 10 година робије у тешком гвожђу!“... И солујијо човека да га тера у апс; а овај, онда, тамо овамо, па њему седам дуката!... И жалили се људи и молили и — ништа!... Код оне пусте канцеларије у дугу дану, ка’ орлушина, седи онај ћата Арамбашић, па: ем ти не пресуди по правди — ем ти дигне и оно мало што имаш, јер и њему треба!... — Није то могуће?!... рече пренеражено учитељ Јова. — Цела истина, г. учо! — Па јесте се жалили? — Море, велим ти свуда!... — Па зар ни код началника ништа? — Ама, нигде!... — И морали сте да трпите? — А које ћу му јаде? рече Максић. Врана врани очи не вади!... Све се то тамо повезало једно за друго ка’ крмећа балега! На небо не мо’ш — високо; у земљу не мо’ш — тврдо!... Сада или гутај или једаред зажмури, па кидиши овом поганом животу, па то ти је!... Па... изгубити душу — изгубити; и овако сам ти — са мог језика — грешнији него тежи!... — То је: сачувај боже! — Тако је то, мој учо! — Знате шта? Сви ућуташе да чују учитеља. — Нас је овде на скупу свега дванајест — рече он. — Браћо! Договор кућу кући. Да се не би цепали овамо и онамо, ми треба сад да се братски споразумемо. Да се уредимо и да знамо сваки посао свој. Сад ћемо изабрати себи једнога старешину између нас. Он ће разашиљати наредбе сваком појединцу шта који треба да ради. О свему он ће се договарати. Међу тим нас је врло мален број, да се боримо јавно са оном силом која је против нас. Да би се могли одржати — ми морамо радити тајно, обавештавати људе и позивати их у своје коло. Свакоме од нас нека је дужност, да: где год поштена човека нађе код њега поради и око њега устане. Ми се боримо за законитост. Не тражимо ништа више, него да се ради онако, како закон налаже. - Тако је! — рекоше они. — Ми се боримо за права наша. Сваки је човек — човек. Тај капетан, тај началник, тај началник, тај министар — ништа није бољи од мене или од овог или оног брата! Нема он дво главе а ја једну, или он три срца а ја једно! Нас је бог све једнаке створио; па кад смо једнаки  пред богом за што да је он овде бољи од нас?.. И може ли бити он бољи од нас само за то што је министар? Он је данас министар — сутра није, а човек остаје до века!.. — Тако је! — Дакле, боримо се за правду, боримо се за човечанство. Боримо се и још за нешто. Ми смо се овде окупили да се поразговарамо; међу тим сваки час стрепимо да нам пандур или какви полицајац не бану на врата. За што да ми стрепимо? Ко је њима дао право да они свакад могу метити руку на наша уста? Зар ту није понижен српски народ, који је се четири стотине година борио, да дочека слободу, да сме казати шта му срце жели?... И ко понизи Србина? — Србин! Као што су Турци гусле забрањивали тако и ови слободну реч забрањују. Зар није који од вас већ био на одговору што је отишао овоме или ономе своме пријатељу или рођаку?... — Ја шта је брате! — Дакле, браћо, — настави учитељ Јова — кажите сваком брату зашто се ми боримо!... И који не мисли за ова света права наша да погине, бранећи их, нека не иде у наше коло!... Свакоме поштеном брату, па био он богат или сиромах, слободно је ступити у наше друштво!... И  ја мислим да ћемо за кратко време од ове мале четице, што смо се овде окупили, имати — војску... — Тако је! Живио те бог! — Сад, браћо, да изаберемо старешину. — Ја предлажем оца Дамњана. Прима ли се? упита поп Лука. — Прима се! — Хвала вам, браћо, на поверењу. Гледаћу да га оправдам! — Шта би за допис? — упита поп Живко. — Ко ће написати? — Ја ћу! — рече учитељ Јова. — Браћо! — рече поп Дамњан. Кад требамо да се састанемо, вама ће се јавити. Међу тим, радите сваки у свом месту и околини: да шта више људи придобијете. — ’Оћемо, Оћемо!... — Вечерас смо рад свршили рад’ кога смо позвани; сад се можемо полако разићи... Неки се поздравише одмах и одоше. Попови и учитељ осташе да вечерају. Дуго су седели и разговарали се, па се онда и они разиђоше. VII. КАПЕТАН САВА Родио се у једноме селу рудничког округа. Мален је остао иза оца и мајке, па се претуцао од немила до недрага. Узео га најпре ујак, па, пошто није имао деце, да га да изучи школу. Свршио је псалтир а ујак га да у Крагујевац да почне гимназију. У другој години учини неку крађу те га истерају из школе. Ујаку није смео на очи, него тумарне у свет. Тумарао је тако неколико година. Допирао је до мора, „са сто је вуруна ’леба јео“ као што имађаше обичај сам да каже. Сад, како је којим начином дошао до положаја практикантског — да ме убијете — не знам; тек, довољно то: да је он постао практикант са 60 талира плате у једној среској канцеларији. Капетан му је био врло строг према млађима, па —- разуме се — и према њему. Међу  тим, њега мука шчеличила, па — видећи — како капетан лепо живи, закуне се свим на свету да ће и он постати капетан. И већ је почео радити на томе. Мотрио је шта капетан воли, па је само оно и радио. Н. пр. капетан је волио човека, који је умео да се лепо поклони, да каже: „изволите“, да је увек чист и углађен и да је препокоран покоран. И он ти је с места почео улагивати се капетану; увек је гледао у њега, па ако се капетан насмеши — и он се насмеши; ако га што дирка, он се смеје и показује, да му је бог зна како мило и да то сматра за највећу част; ако капетан рекне што год иоле шаљиво он се зацењивао од смеја. Доста пута тек би капетан рекао најстаријем ћати: — Овај наш Сава има право детиње срце; нешто ми је ушао у вољу... Елем, таким начином он стече наклоност свог капетана тако, да му је он поверовао да рад’ неких и неких послова иде у срез и да их изврши. И он је ишао и извршивао на задовољство и свога старешине и своје, разуме се да поред капетанове „јабуке“ није ни своју заборавио. Све је више пљенио свога старијега док није дочекао, да, на св. Николу, славу капетанову, послужује  око софре, за коју су засели били први домаћини из среза. Само је жудео за тим, да се докопа и куће капетанове, јер ту се надао да ће моћи свој план остварити. У капетана су биле четири кћери све: ка’ златне јабуке. Он је се морао једној улагати, па на који било начин. И, зајиста, тога дана, чешљао је се по сата пред огледалом и увијао оно мало брчића; чистио четком неколико пута своје ново одело, а у себи је говорио: — Нека, вала! Ја мислим, да ми баш неће проћи на лијо!... Та стара сам ја лола, улагаћу се капетаници, па ћу ја онда око Госпаве. Истина, најстарија је, али не мари!... опет је и леца и једра. Неколико сам пута на њу намигн’о, и — да ви’ш осмене се... Сад када ме види у овоме мом новом оделу, па ’вако углађена — е, нема јој друге — него што ’оћу, оно мора бити!.. Они ће се мало џапати, али шта ће — мораће попустити... Ко сме гледати чудо очима!... И задовољан самим собом, запали цигару и стаде пред огледало, па пушећи, посматраше сваку цртицу на своме лицу. — Нос ми много велики, славу му његову!... Да је мало мањи и да није само овако покучаст!... Ал не мари!. То је још препорука ако зна, а не може бити да не зна... Пошто попуши цигару, испра уста да не би „ударао“ на дуван, узе капу и метну на главу, насмеши се, и — тако оде у капетанове одаје. Како уђе, скиде капу и приђе капетану па онда капетаници руци. — Добро јууро! — Бог добро дао, синко! — Честитам вам празник! У здрављу да много година дочекујете, у здрављу, срећи и задовољству. — ’Вала, синко, ’вала!... Ти жив и здрав!... Ви’ш ти обешењака, како је он то срочио! — рече капетан. И, милоште ради, повуче га мало за уво. — Седи, Саво! — рече капетаница. — Нека, госпоја, могу ја и постајати. — Нека, нека!... Не би’ ја сео кад мој старији стоји ни за каке паре!... — Ето, лоле!... А лаже, знам да лаже!... рече капетан. И опет га повуче за уво. Госпава, најстарија кћи капетанова донесе и послужи га. Он се само смеши и тако умиљато одговара: „благодарим Фрајлице“! да је Госпави памет стала. Кад попи и каву он се од једаред окрете. — Куда ћеш? — Ја ћу да помажем данас у кујни. — Испрљаћеш одело. — Не мари. Има четка па очисти — рече он. — Ја мислим да је баш дужност нас млађих да нашег старешину услужимо!... — ’Вала, синко, ’вала!.. Е, ’ајд — кад ’оћеш — иди тамо у кујну па гледај са децом посла. Тога дана служио је око софре. У вече је био у кујни. Цело вече провео је у друштву са Госпавом. Беше што — беше!... Кад је се пред зору спустио на свој кревет, био је потпуно са собом задовољан. Држао је у тврдо: да ће бити капетанов зет. — Што ми ту ваздан облетати око девојке!... Овако, па — ’тели не ’тели — морају ми је дати! Кад ми капетан постане таст постаћу и ја писар!... А красно је то: бити писар. Виде те да си вредан и окретан, да умеш да се владаш, па те по чешће шаљу у срез. Добри ручкови, добре вечере — свет луд па ти још даје преко плате!... Баш дивота, мајку му!... И ту се распиштољи његово бећарско задовољство. Дође му мило да мисли: о младој жени на десници, о добро намештеној соби, о каси што стоји у једноме ћошку, о великоме уважењу код старијих и о великом поштовању код млађих... — Шта би ми онда валило?.. Масан чин, доста пара, каруце и коњи, зекани, из „прека“... Звр!... Ко ли то иде?... Господин ћата или капетан! Скидају капе па се преклањају до земље; а ја диг’о главу па не видим ни једног!... Свет овај, овај гејак, кикаљ — он је само научио да слуша. Подвикни му, намршти се мало, па, ако оћеш, даће ти и ћер и жену — само да га не дираш!... Што ти се да у овоме чину проживети — то нигде!... Па зажмури од задовољства, као да би хтео да види тај срећни живот. — А завидљивци би говорили — мишљаше он даље — Гледај само Саву!.. Онака вуцибатина, па ви’ш ти, молим те!.. И стече, и дође до чина и воле га старији и — шта ’оћеш!... А... славу вам вашу!.. Одбијајте ви жмире у канцеларијама. Сава уме овако!... Лепо свану, а он се још по кревету претура. Кад виде да од сна нема ништа, а већ ни саме мисли његове не узбуђиваху га више као што су мало пре, он се диже из кревета. Обуче се, углади се — по свом обичају — па се диже у кафану на каву. У канцелариско време био је на свом месту. Узео перо, па пише ли — пише!.. Капетан је нешто доцније ушао у канцеларију него што је обично улазио. Виде-га ведра и весела као обично, и упита: — А... како је, Саво? — Хвала на питању, господине, врло добро! — одговори он стојећи по свима прописима учтивости. — Не жуље те ни очи? — Ништа, господине! — Врло добро, синко! ’Ајд, ради сад!... Другови његови, практиканти, завидели су му, но он је се само у себи смешио. Тако је живео Сава код свог капетана; сад је могао, кад год је био докон, ићи му и у кућу, и — разуме се — он је се тим користио. Но једаред ухвати га капетан на „ружном делу са својом ћерком и, знате ли шта је било онда?.. Строги капетан поста још строжији, намршти се, скиде лулу са свога дугог чибука од абоноса и свога ти веселог будућег капетана „намаза поштено абоносовином.... — Оца ти твога!.. како си смео, како си смео кажи ми!.. А?... Он осећаше тешке болове од удараца, али је стегао срце само да би одржао своје достојанство. — Ја је „љубим“, господине — промуца он. — И ја сам видео да је љубиш; — рече капетан не разумевајући те „високе“ књижевничке изразе — али како си смео? — Срцу се не заповеда! — рече он одважно и погледа капетану у очи. — Ево, узмите, узмите овај пиштољ, и убите ме! И скиде пиштољ са зида па га пружи капетану. — Убите ме к’о бога вас молим!.. Убите ме тако вам свега што вам је најмилије!.. Убите ме — само ме не одгоните!... Јер ако ме отерате, ако ме одвојите од ваше кћери, ја ћу се морати сам убити!... Капетан се скаменио. Чуо је да читају о тој љубави у „Љубомиру у Јелисијуму“ и другим романима тога доба, али у то није веровао. Сада након гледа очима, рођеним очима ту љубав у својој кући. „Будући“ смотри да се он колеба. — Ја не могу да живим без ње! Сав мој живот нека ђаво носи!.... Сад знате све и реците!... Бар ћу о једном трошку и себи пресуду изрећи! И он подиже пиштољ, токорсе да га себи у прси опали. Капетан га ухвати за руку. — Остав’ то! — викну. — Па шта ћу да чиним? — упита он, бајаги, очајнички. — Сутра ћеш знати; сад иди!.. Он виде да је капетан попустио, и, да не осећаше абоносову ватру што га је пекла, би отишао певајући. Задовољан се спустио у кревет. — Шта ћеш! Кад ’оћемо до нечега да дођемо — мора се по неки пут и „извући“ — рече сам себи. — И није се преварио! Капетан не само да му даде ћерку, него у његовој листи написа: да је „отличног владања, да је поверљив, вредан, као мало који, и да га треба предложити за унапређење.“ И он доби са ћерком капетановом и нешто новаца уз њу, и писарско место у оближњем срезу. — Први је корак срећно испао — рече честитајући себи — сад, ’ајд даље!... И он пође даље. Знао је шта му треба радити: с тим је био на чисто. Прво и прво: улагати  се старијем да те препоручи; онда постарати се за свој џеп. И једно и друго ишло му је за руком. Капетан његов био је рођак неком великом господину тамо у Београду; значи могао га је препоручити. Он му је с места постао најбољи пријатељ; чисто је познао и вољу његову из погледа његовог. За кратко време он стече љубав и поверење свога старешине. Било је старијих чиновника од њега у истој канцеларији, али се никоме није поверевало као њему. Он поста извршитељ. Ту беше извор из кога је могао до миле воље захватати. Није да дира у касу, то не; има се ту и осим касе. Није хтео ништа да изврши док и он сам не би ту добио дела. Дукат, два, три, пет — како кад, али је тек капало и никад није засушило... Стекао је добре коње и кола; намештај у соби био је госпоцки; јео је и пио је шта му је душа желела. Жена му је била одевена као министарка. Нису имали деце, али, како говораху, и не требају им. Могли су бити без њих. За пет година доби две класе седећи у истом месту, и стече трговачки капитал. Умре му таст, али, опет стиже шурак са наука из Париза и ожени се од врло велике породице.  Он је се тамо упознао са многим личностима од „важности“ — приликом свадбе шуракове; са некима се још и тикао. Дакле: стекао је себи пријатеља и тамо где је мислио да неће никад моћи ни привирити. Ни дотле није марио за „кикаља“, (тако је он називао сељака) али му је по мало ласкао; сада пак сматрао је за потребно да му окрене леђа. Али ипак, мислио је да ће добро бити, да се држи неких отменијих, или боље да кажем, богатијих. Међу тим, овде-онде појављиваше се по неки „бунтовник.“ Таке људе људи на влади нису могли трпети; њих је требало искорењивати или бар заварчити. За то је требало чиновника. Он је био „поуздан“ човек. На њега се је могло и по препорукама и по личном познанству — ослонити, и њега послаше у један срез где по више таквих „бунтовника“ има, послаше га, али као: капетана. Његов се сан испуни. Он говораше жени: — Видиш сад! — Видим — рече она. — Реко’ ли? — Тако је. — Све се може, само кад се ’оће; ја сам ’тео, и, ето: сад сам капетан!... — ’Вала је богу! — рече она. — И власти! додаде он. И оде на своје определење. Разуме се да је добио са „надлежног“ места и „упутства“ како да се тамо понаша. Међу упутство је могло изостати. Он је од природе, мрзио људе који су хтели да ремете ред у држави и да заустављају кола државна, која су, но мњењу његовоме ишла правим путем. За кратко време он се прослави. Сваког је тукао, као гују у главу који је само зуб обелио. Ако је тај још био богатијег стања он је се „поштено“ наплаћивао. За даљи његов напредак није му требала препорука. Сад је и он био моћни да се сам препоручи. Он имађаше прошлост „светлу“, по његовом мишљењу, и сматрао је да је у праву да он другог препоручује... Као награду за учињене услуге затражио је П... срез и — добио је. Раста је био средњег, пун, пуних једрих образа, густе браде и бркова, високог и озбиљног чела и оштра погледа. Могло му је бити тако 32—35 година. VIII ПРИШИПЕТЉЕ Беше то првих дани месеца Јула 1880. год. Капетан Сава сеђаше сам у својој канцеларији. Ни у ходнику не беше никог, само пандур сеђаше на клупи и пушећи очекиваше да га капетан звонцетом позове. Капетан читаше новине „Видело.“ — Опет допис против мене!.. Ама да ми је знати ко пише, оца му његовог!.. па, вала, не би мајци више напис’о ни једног!... У’ватиће Сава њега, па ће он бечити очи у моме подруму!.. Прочита допис, баци новине, устаде и љутито ходаше тамо амо по канцеларији. Пандур отвори врата. — Шта је? — изадре се он. — Један сељак жели да уђе код вас — одговори пандур. — Нек, чека! Пандур затвори врата. Он прође још неколико пута тамо амо, онда седе и зазвони. Пандур се појави. — Пусти тог сељака овамо. Уђе један сељак, омален и поцепан. — Помоз бог, господине! Он климну главом. — Шта ћеш? — Па, ет, овај... господине, дођо’ до тебе неким послом. — Каким послом? — Дођо’.. ’вај... да ти се пожалим на нашег кмета. — Одакле си? — Ко, је л’ ја? — Јест, ти! — рече он нестрпељиво. — Ја сам ти, брате мој, из К... — Како ти је име? — Питаш мене? — Тебе јабоме! Не питам, ваљда мог оца!. — Марко. — А презиме? — Рајић. — Па, којим си послом дошао до мене? — Дођо’, вала, па му ти пресуди. Ето, ’вако сам ја... То је у потесу знаш. А ’вако је Иван... — Који Иван? — Та неки Иван „Трћак“ — зову га — позива се Манојловић. Он је син онога Симуле што је умро на робији па.... — Добро, добро! Што ме се тиче Симула и робија? Шта је било са тобом и Иваном? — Ја!.. Елем, ’вако сам ја а ’вако, ка’ то ти ту, Иванова дуж... И сад он меникар лепо туп! па одбио нека три откоса ’шенице. И вели: ’оће да купи... — Па?. упита капетан. — А ја не дам! — Па не дај! — Јес, ал’ он ’оће да се туче! — Па нек се туче, шта се тебе тиче? — Море, оће да бије мене на моме имању! — Па јеси јављ’о кмету? — Јесам. — Па шта ти је он рек’о? — Вели: нек те бије, право има! А што сам ја иш’о у рат и што имам вод’ на бутини рану: само да видиш... И узе засукивати ногавицу. — ’Ајд, остави то! Имам ја сад кад гледати твоју рану; њисам ја доктор! — осече се капетан. — Само сам ’тео да ти покажем, да видиш... Па зар ја иш’о у рат и био — да ти ка’м свуда; и по Јавору и по Делиграду, и на Шуматовцу, где сам и рањен. И — да ти ка’м — ја тамо се тук’о с Турцима, па ево и овде Турака!.. — Где су? — Ето, код нас у селу... Прво и прво ти је кмет. Њемукар Трћак дао нешто, ’вако, преко прста, па он јако суди њему по ’атеру; а мене, и што је — да ти ка’м — и моја земља и... све, он менекар јако — да ти ка’м — неће ни да види!.. Па сам дош’о ’вод, тебе... — Шта ћеш? — Да му ти то како наредиш. Напиши му — писали му „белег“ за мало дана! — Ајд иди тамо, нек те саслушају — рече и маши се руком за звонце. — Ама ја би’ волио — рече Марко чешући се иза врата — кад би ти — да ти ка’м својом руком то меникар испис’о, па да би што и платио!.. — Шта! — рече он и намршти се. — Марко попридиже леву руку, коју беше савио у песницу и кажипрстом обухватио дукат, те му показа. — молим ти се, господине!... Нужда је, брате! Ја сам човек танког стања, па не могу да ти ка’м — да се парничим. Он ћути. — Молим ти се, господине! — Добро, добро!.. Изађи тамо те очекај мало. Марко спусти дукат на астал па изађе. Он узе дукат и мету га у џеп, смејући се. — Ја глупа света, ако ико за живога бога зна! И, враг га знао — сваки има!,. Ово је бога ми, добро! Бог да поживи оног чикицу, што ме упути овамо!... Пандур уђе и унесе нека писма те мету пред-а-њ. Он узе једно, отвори, поче читати и намршти се. — Шта?... рече. Прочита писмо и други пут. — Није могуће да има икаких тајних дружина у моме срезу!.. Најзад, шта му знам! Увидећу, и онда ће им пресести тајни састанци!... Сави писмо и метну у џеп. Онда узе разматрати друга писма, Посавија их као акта, написа неколико речи на једноме полутабаку и зазвони. Пандур уђе. — Однеси ово нека се заведе. Кажи томе сељаку нека уђе. Пандур узе акта и изађе. Мало за тим уђе Марко. — Ево. ово ћеш дати кмету. — Јеси му ти ’вод напис’о? — Јесам. — Јеси му каз’о да ми онај угурсуз више не смета? — Све је ту! — Е, ’вала, господине! — И наздравље — рече пруживши руку да се с њим рукује. Он се рукова. — Да бог да у здрављу, Марко! Марко оде. Он запали цигару, устаде, приђе прозору и загледа се у авлију. - Е ђаво га знао, од куд то у мом срезу!.. Морам ја ући у траг, па да би не знам шта било... Ко ли ће то бити? Који је тај што то бушкара? Сељак није. Сви су они као овај Марко; него то мора бити какав попа или уча... Пандур уђе. — Газда Ђока жели да се састане с вама. — Нек уђе, нек уђе, — рече он окренувши се. Пријављени уђе. Беше то човек висока раста, окошт, дуга лица, великог чела и уста која му као стреја надкриваху опуштени бркови, а он их је једнако грицкао. Очи имађаше зелене а ручурде велике као рипиде и непрестано с њима млатараше или их мећаше на раздрљена чупава прса. — Добро јутро, капетане! — Бог дао, Ђошо! — Како си, капетане? - ’Вала богу, Ђошо! — Јеси мирно спав’о? — Добро, богу ’вала! — Е ако, ако! То ми је мило чути. — Седи Ђошо. - Он седе. - Пуши — рече он и пружи му кутију дуванску. Газда Ђока узе кутију сави цигару и сву је упљува лепећи док папир не прште. Онда узе други и опет поче савијати. Видело се на њему да не пуши, али тек, — ово је из капетанове кутије. — Па, које добро, Ђошо? — Па, вала, капетане, није баш ни добро. Пођо’ ’вамо у твој комшилук, па велим: дај да видим шта нам ради капетан! — ’Вала, Ђошо, ’вала! — И довео сам једног „нашег“ човека. Ако ти ’теднеш, он је рад да се с тобом састане. Донео је и једно јагње. Ја дадо’ пандуру да га однесе капетаници. Дуката ваља; — Добро, добро, рече он и зазвони. Пандур се појави. — Кажи томе сељаку нек уђе — рече капетан. — Томе, што је са мном дошо — рече Ђока. — И реци тамо, жени, нек укува три каве те донеси овамо. — Разумем, господине — рече пандур и притвори врата. За мало и уђе сељак. Обучен је био газдински. — Ово је, капетане, наш Пера Ивић. Красан човек! — Е, мило ми је! мило ми је! — рече капетан. — А одакле је? — Из Б... — Из Б...? — Јесте, господине, ја сам из Б... — А је ли теби што год познато, да се неки у вашој механи тајно састају? упита капетан. — Па... јесте, господине, одговори Пера. — А знаш ли који су? — Неке знам. — Који су? Газда Ђока зинуо од чуда. — Та... попови... — Који попови? —- упита жудно капетан.  Та... ова наша рђа, поп -Живко, и поп Дамњан, и поп Лука и онај учитељ Јова. — Зар они? — Ја!.. има и неки’ наши сељака; и један мој угурсуз, брат ми је, и он је тамо, шњима. — Тако дакле. — Ја!.. Па, веле, поп Дамњан и учитељ и’ тамо нечем зорли уче, и, веле, и њима су казали да „атагирају“ код људи. Веле, биће онда за све добро. — А чему их уче? — А ничему, бога ти!... Само троше речи! Вичу тако на власт као: на вас, на господин началника и пишу тамо по новинама... — Ко оно пише по новинама? — Учитељ. — Дакле он? — Он главом. Мени каже то онај мој угурсуз. — А кад се обично састају? — Ноћу. — Састају ли се још на ком месту осим у вашој механи. — Састају. — Где? — Иду свуда по селима. Синоћ су се састајали у Л... код мејане. — Па како сељаци, ’оће ли да их послушају? — Оће оне будале. Од први’ људи нећеш наћи ни једног шњима. — Што ми то ниси раније јавио? — Нисам знао да је то важно, а јавио би’ чим сам дозн’о. — А од кад су се почели састајати? — Још од зимус. — Па када мислиш да ће се опет састати? — Мислим, скоро ће. — А где? - Питаћу ја то оног мог; он ћеш знати. — Упитај, вере ти, па ми с места јави! — Оћу, господине, како не би! - А... упамтиће они мене! рече он и шкрипну зубима. — Научи и’ памети, капетане, тако ти среће твоје! — А... не бели ти! — А и јесте, вала, оно учитељче!.. Да ми га је у’ватити за оне кике, би’ му показ’о! — вели Ђока. — Доћи ће он к’о снаша, Ђошо! — вели капетан. — Ох!... Да ти ’оће пасти шака, мајку му његову!.. И ја би’ дош’о да га заједно изударамо! — То му не гине!.... Него што ти брате дође Бога ми, учинио си ми услугу!.. — рече капетан. — Па, реда је, господине. Ако нећемо власти нашој, ја коме ћемо, по богу! — рече Петар. У тај пар пандур унесе каву; они ућуташе. Пошто пандур изнесе шољице и пошто му капетан нареди да никог не пушта, попалише цигаре. — Па којим си послом, брате? — упита капетан Петра. — Па, ’нако, неким мојим пословима... Имам ту, код суда, на извршењу четри моје облигације, па дођо’ до вас, да вас умолим да наредите да се што пре изврше. Знате, треба ми новац, рад сам у неки посао да се пустим, где ми ви опет требате. А какав је то пос’о? — упита капетан. — Рад сам, знате, господине, да зидам мејану у селу. Општина јо добила право, али је рок прош’о а она није направила, па кад већ она није — онда сам наумио ја, ако ми ви будете на руци. — И ја те, капетане молим, учини ми то, ако је могуће. — Оно.. могуће је. Треба да то јавим господину министру. Јеси ли ти начинио какву молбу? упита капетан Петра. — Начинио сам, господине. Извол’те! И Петар предаде молбу капетану. Он је прочита дваред узастопце, па је онда спусти пред-а-се на астал. — Добро, Перо; порадићемо код господина министра. — За то сам ја вама и дош’о. Велим, ако ви не порадите код господина министера, мени није вајде. — Тако је, вели Ђока. — А опет вама, господине, неће бити џаба. Ја сам донео једно јагње; има нешто вина и ракије у колима и то ћу дотерати тамо где ви седите; а за то знам требаће пара; није вредно да ви трошите и да радите за бан-бадава. Ево вама — јабуке ради — ово! И ту спусти један фишечић капетану у руку. — Вала, Перо, вала’ — А... није то ништа, господине. — Него знаш шта? — Изволите! — рече Пера. — Немој заборавити да ми јавиш за њи’ов састанак! — Сачувај боже, господине! — Ја те молим! - Ама, да ми дете мре — ја ћу дотрчати да ти јавим. — Тако брате, тако! — Ја идем, да оно вина и ракије однесем госпоји. — Добро Перо, иди. — А ви, господине, гледајте и за то и за оне облигације. — Сад ће бити све наређено, рече капетан. — Вала вам, господине, и наздравље! — Да бог да у здрављу, Перо! — ’Оћеш и ти, Ђоко? — Сад ћу и ја Перо. — Па можемо заједно. — Заједно ћемо — рече Ђока. — И Пера оде. Кад Ђока оста сам с капетаном упита га: — Шта велиш, капетане? — Ваљан човек! — рече капетан. — Красан, сладак човечић! — додаде Ђока. - Бога ми, јест! — рече капетан и тури руку у џеп. — Знаш шта мени јутрос рече? - Шта, Ђошо? - Вели: „Ђоко, брате! Тебе сунце грејало; сушти си покојни књаз Мијаило!“ Бога ми јест!.. Красан човек! — Постарај се и ти, те види, да нема у твојој околини који „бунтовник.“ Сви они, видиш,  сви су они Карађорђевци. Тај гад треба истребити из нашег народа! — А јавићу ја теби из они’ стопа, чин дознам! — И њему говори. — Не брини!. Него, да идем и ја. Због њега сам ти и долазио! Наздравље. — Да бог да у здрављу. И Ђока оде. — Бога ми ’вала му! Десет дуката!.. И још дознао сам и ко су та господа!.. А попови, попови! Бре платићете ви мени! А ти учо, дечко, и ти ћеш знати за чичу! Скикнућеш овде, а ланућеш тамо негде око Врање!. Прохода још мало по канцеларији, онда узе капу и изађе. IX. СРЕЋА ИЗ НЕНАДА Беше веома велика врућина, кад се учитељ Јова крену попу Живку у Б... Нека тмора обујмила сву природу, па кроз њу сунце жеже као жива ватра. Ваздух претежак. Стока сва побегла у хладове; нигде ништа живо, сем човека, што га сунце на раду жеже. Учитељ Јова корачаше најлак; крупне грашке зноја слеваху му се низ чело и он се брисаше марамом. Но све му ништа није полагало... Најзад скиде капут, раскопча дугмета на прснику и кошуљи. — Овако није ни у паклу! — рече он. — И што ја не пођох раније! Да ми је се само шуме дочепати!... Мука је то, кад човек обећа! Прође поред једне њиве на којој радише радини. — Помаже бог! — Бог помог’о, учо! — рече Арсен, онај сељак што га је довезао. — По богу, Арсене, брате, како можеш радити на овој врућини! — А морам, брате! Зар и ја не би’ волео лешкарити у ’ладу, него да ме пече звезда и да ме бије успара од ’шенице — ал’ треба леба! — Па ниси се ни ознојио? — А.. почео сам!.. Шта би ти радно, славе ти, да те ко натера да сад косиш или вежеш? — Ух! мани!. — Само, знаш, да ми је ону господу мало косом на ливади да потерам пред собом, онда би и’ пит’о: је ли лако сељаку?!.. — Ваљало би! — рече учитељ. — Јес’ чуо! Не би му дао да буде „министер“ ко није ор’о и коп’о... Учитељ се насмеја. Онда се поздрави и крену се даље. Дебели хладови у шуми хлађаху његово врело тело. Сео је на зелену травицу, запалио цигару, (пропушио је опет) па се дао на уживање... Око подне стигао је кући поп Живковој. Попа га дочека весело, и извињаваше се што му жена није код куће да га боље угости; овако ће морати бећарски: што буде бог дао. — Не мари ништа!... А где је госпођа? — упита учитељ. — Отишла је пред госте. Синоћ добијем телеграм да јој данас стиже сестра са ћерком. Него, остаћеш на вечери. - Бога ми, нећу моћи; кућа ми сама. — Чудна чуда!... Баш ће те погледати жена или ће плакати деца!.. Има, ваљда „фамилијаз.“ — Има, али и њега сам пустио кући да ради. — Доћи ће, ваљда, довече. — Доћи ће. — Е, па?.. Остаћеш, остаћеш да разговарамо. — Па, најзад... — То је већ решено!.. Него дедер! Скини капут!.. „Распиштољи“ се човече!.. Погле мене! Попа беше у кошуљама; само једно ћурченце и чита што казиваху да је попа. Учитељ скиде капут; раскопча прсник и кошуљу раздрљи на грудима. — Деде, дијете, донеси што год да се полије — рече попа најстаријој својој девојчици. Њих двојица седоше под једну липу на траву. - Има ли шта ново? — упита попа. — Нема, вала, ништа. — Ја сам дознао нешто. — А шта? — упита учитељ. — Проказали су нашу дружину. — Проказали?!.. А ко? упита учитељ изненађен. — Један наш угурсуз. Јованов брат. Петар. — Не знам га — рече учитељ. — Та једна улизица, бога ти!... — А ко ти је казао? — Поп Лука. Баш се јутрос састасмо и он ии исприча. — Од кога је он чуо? - Из уста самога капетана. Био јуче код канцеларије, па га капетан нап’о не може горе бити.. Вели: „сатрћу ја те бунтовнике, само ако будем жив; неће Сава њима дужан остати!...“ И теби прети у крваво. — Разуме се — рече учитељ хладно. — Зна да си ти пис’о и оне дописе. И то му Петар каз’о. — Од куд поп Лука зна да је Петар казо; није му ваљда и то причао капетан?... — Није брате! Разабр’о он то код канцеларије. Петар ’оће право да може зидати мејану, па је рад тога иш’о капетану. Одн’о му једно јагње, аков вина и двајестаче комовице. Други нико није више био... — Па шта веш поп Лука? — Он ништа!.. Вели: „жао ми за учитеља преместиће човека куд далеко а није право да он сам пати за све нас!.. Оно — право да кажем — он нама и не може ништа!.. Ни ме рани ни поји. Ја сам свој господар... Али тебе ми је жао! ’Тео сам да ти пишем да ниси дошо данас... — Па тешто! Нек премести! — Знаш шта? — Шта? — Не мораш ићи! — Него шта ћу? — Нисмо ваљда ни ми гоље!.. Ја, поп Лука и поп Дамњан; узећемо ти земље, направићемо једну кућицу, па живи мећу нама! — А.. не!.. — Што? — Ја сам се решио да будем учитељ, и само то бићу целога мога века! Дете донесе послужење и наслужи учитељу. — Знам — рече поп — али ти проклети премештаји!.. Шта ћеш?.. Преместе те одавде негде даље. Ти се тек упозн’о и запазио са људима, а они опет даље... — Па ако!... Спремајући се за овај позив, ја сам се добро наоружао!.. Све што год ми натуре — претрпећу, јер имам зашто!.. — Знам, брате, знам! Али зар си ти сигуран да ћеш до века моћи трпети? — рене поп. — Нећеш ти до века остати такав као сад; — оженићеш се, а где двоје дише, треће се пише, па... Учитељ узда’ну... Лепа слика изађе му пред очи... Али она за њега беше само у успомени. — Никад, попо! — рече он. — Шта?. Никад се нећеш женити? — Никад! — А што? Учитељ ћуташе. Поп се насмеја: — Оженићеш се ти, ној Драгановићу, те ош како! — Не!.. Не!.. — Већ ако је шта друго ту? — рече поп. Учитељ опет ћуташе. Поп Живко нехте да га узнемирује. — Дај дијете каву! — викну он. — Не треба кава; ја нећу! — рече учитељ. — Што нећеш? — Врућина је. — Ех! врућина!.. Шта ти је, бога ти!.. Што се на једаред окари? — Ништа — рече учитељ и насмеши се. — Па тако баш капетан? — Он тако! — И баш хоће да сатре? — ’Оће, вели! — Лако је нама сад! У целоме срезу нема села у коме немамо својих људи. Нас има на две стотине!. А и остали не мрзе на нас. — Ја! рек’о је да ће нас и на збору наћи. — Он је луд онда!.. Кад је све казао, шта је њему остало?.. — Баш ћемо му јавити где ћемо се и када скупити! — Дознаће он, тако вели. — Не морамо се ни састајати овако. — Него? — Дођем ја код тебе, ти код мене. Хвала богу, зар се не може звати „на ручак“, „на вечеру“, на „посело“... Па онда, крштења, венчања — све нам је жива згода. — Бога ми, баш! - репе поп и насмеја се досетци. — А осим тога, зар се не мож и писмо написати. — Оје!.. те још како! — Само кад је он казао шта ће да ради. Ми се сити можемо насастајати, док нам он у траг уђе!.. — Та, човече, не бојим се ја за то! — рече поп. — Него за што? Преместиће тебе, па то неће ваљати!.. — Што неће?.. Овде је ударен темељ; радина има, па нека раде даље. Мене ако преместе, ја ћу радити на другом месту. Што ме више премештају — горе по њих а боље по нас! За сад радим кријући, после ћу јавно!... — А ако те отпусте из службе? — Мислим да неће. У противном нек буде и то!.. Зар је мало хлеба?.. Поп Живко га гледаше са неким поштовањем. Њему се особито допадала озбиљност лица његова. Ручак је био већ на асталу. Седоше и ручаше. Учитељ Јова хтео је, пошто по то, да буде сам, за то после ручка рече: да би мало спавао. Поп Живко га одведе у собу где беше пријатна хладовина. Учитељ леже. Гледао је своју будућност пред собом. Напори у школи, борба ван школе. Свуда и на сваком месту дочекују га пријатељи и непријатељи. У мислима је пролазио преко познатих метта; зауставио се то у овој то у оној школи. И ишао је даље. Свуда је радио за своје убеђење. Пред њим стајаху и његови противници. То беху махом началници, капетани и писари; по неки богат сељак  био је у њиховом друштву. И он их све напада; и они њега нападају, кажњавају и прогоне... И као оголео обосио; нема више ни књига; само торба једна са две кошуље и неколико књижица, и он то носи на леђима и иде на опредељено место; у џепу један ексер и када дође у опредељену школу, удара ексер у зид и веша своју торбу. И обелела коса, и клонуло тело и ишчезла снага а он се — без игде иког свог, потуца од немила до недрага!.. Сви га виде сиромашна, али сви га поштују као човека који је утрошио све што је имао за опште добро. То беше врхунац; даље ни његова млађана машта не иђаше. И све те муке не поплашише њега. Он се био на све решио... И... заспа... Пред вече изађе са попом у воћњак. Понели су котарицу да јабука наберу. Вечерњи поветарац расхлађивао их је; он беше чио и ведар; ишао је од воћке до воћке па је бирао јабуке и спуштао их у котарицу. — Лепо је то: имати овако свој воћњак! — рече он. — Је л? — упита поп. — Јест, богме! — Ожени се, окући, па ћеш и ти имети. — То неће никад бити! — Збиља, учитељу!... Што си се онако заћут’о данас, кад ти ја помену’ женидбу? — Море, мани! — Што, мани? — Тако!... — Ти не радо о томе говориш!... Да се није већ неки ђаволак улег’о у твоје учитељско срце, а?.. упита попа и упиљи у њега, а неки несташан осмејак играо му је око усана. Он дигао главу па гледи у једну јабуку. — Је л, море? — упита поп. — А? — Чу ли ти шта ја питам? — Чуо сам. — Па што не одговараш?.. Или, можда, немам поверења? — Није, него још нешто! — рече он као мало љутито. — Па шта је онда? - Није ништа! — Како ништа? — Па лепо!.. Ја волим једно створење које сам једаред у свом веку срео, и које ни пре ни после тога нисам никад видео! — Па, ко је она? — Не знам! — Чија је? — Не знам! — Знаш ли јој бар име? — Не знам! — Како то? — Ето, тако!.. Не знам! Не знам!.. и не знам!... — То је чудно! Он само слеже раменима. У тај пар дотутњише кола у авлију. — Твоји гости! — рече учитељ. — Ја! — Хајд’ хоћемо ли тамо? — Можемо. Јеси ли набрао јабука. — За оном ми срце оста! Да ми је да је до’ватим! — Савиј грану. — Високо. — Ево ове куке. И он узе куку и сави грану. Таман узабра јабуку а неко викну: — А ту си ти, течо!.. Зар тако госте дочекујеш?... Он се окрете и... јабука му испаде из руке. То беше његова вила. Била је још лепша него што ју је његова најбујнија машта стварала... Као да је пролеће дошло пред-а-њ... Само ускипи крв у жилама његовим, а онај воћњак иђаше око њега. Као да не стоји на земљи него да је у бесконачности!. Прихвати се за грану једне јабуке, јер осећаше да ће га срце његово дићи у облаке... — А, Марушко, ти си!.. Гле ти ње!.. Читава девојка!.. — Јест, бога ми!.. И велика девојка и свршила школу и све!.. А гле!.. Она тек сад примети Јову. — Даље, цуро, даље! ’Вали се, само, вали!.. Што си морала поруменети? Видела цура момка!.. Но, но!.. но, но!.. Шали се теча душо!.. Јово! Ово је моје жене сестричина, Мара; а ово је, мазо моја учитељ Јован Васић. Јован се једва прибрао. Приђе и поздрави се. Међу тим, рука му је још дрхтала. — Па, како мајка? — Здраво је, течо. И она је ту. — Знам већ, знам. ’Ајдемо тамо; ајде учитељу! Па опет ниси узео јабуку. Учитељ се врати те узе јабуку коју је мало пре испустио, па онда пође и он с њима носећи котарицу. — Па како, Марушко? — Љубим руку. — Од куд љубиш, кад не љубиш! — рече он шалећи се. — Баш си ти, течо! — рече она напућивши своје нешто набубреле уснице и погледавши га прекорно. — Нећу ништа да ти одговарам!.. — Их!.. марим ја!.. — Бога ми ћеш марити! Кад се ја наљутим, а ти ме што год питаш, а ја нећу да ти кажем — теби ће бити жао! — Баш ћу се убити! — Бога ми, оћеш! - А.. ’оћу баш!.. Узећу ја штап, па — ка’ оно кад си била мала, знаш!. — Ви’те само, господине, како мој теча части своје госте — рече она Јовану. Јован се трже. Он се био сасвим изгубио у посматрању. Не знађаше шта је лепше на њој: да л оно лепо лице ведро и без и једне боје, да л’ онај вити стас; да л’ она веселост њена или гипкост тела. Осмену се и рече: — Да, чуо сам. — А није то за све — рече поп Живко. — Ја само: према свецу и тропар!. Е,о је за ручак — ручак, ко је за батина — батину! На пр: оно што ћу теби да дам — нећу учитељу. — То је онда опасно код тебе бити гост — рече она. — Опасно, бога ми! Већ дођоше у авлију. Попа се поздрави са својом свастиком. Поша се обрадова кад виде учитеља Јову. — Баш вам благодарим, господине, што сте нас посетили! — рече она. Седоше. Међу тим Мара је свуда летела. Она беше несташна као веверица. Трчкарала је: час у кујну, час у собу, или је пролетала по авлији тамо и амо. Поша је отишла да готови вечеру за драге госте. Они сеђаху под липом и разговараху. Попа би ка’што дирнуо Мару. — Шта летиш једнако? — Све ми се допада! Једва сам чекала да се с мајком на пут кренем и да ти у госте дођем! рече она. — — Баш ти се село тако допада? — Бога ми, течо, додала ми се!.. Сад, да није срамота, изула бих се, да боса газим по овој трави! — Врло добро! — рече попа. — Онда да те удам овде, па ћеш газити боса до миле воље и по трави и по стрњици па, ако ’оћеш, вала, и по блату! — Хвала лепо! — Што? — Свршила сам ја школу; сад ћу постати сеоска учитељица, па ћу и живети у селу и бити девојка. — Машала’ бога ми!.. То је нешто озбиљно! — Ја шта ти мислиш? — Шта ћу да мислим? Ти ћеш, од сад, већ својим зубима ’лебац јести! — Тако је! — рече она. Па одскакута кроз авлију. Поставише астал на пољу. Поп Живко је био весео и расположен, а што је најглавније гостољубив. Волео је своје госте толико, да је се трудио да им жеље из очију прочита, па да их и испуни. Није се сакрио ни Јовин поглед од њега. Он је с места био на чисто; видео је: да „онај ђаволак“ што се у Јовино учитељско срце увукао  није био нико други него — Мара... У осталом, нису требале бог зна какве очи да то замотре; — Ово ће бити! — мишљаше поп Живко. — Није мој уча никад овако женску погледао: Вечерас ћу се уверити. Размести госте за столом тако, да Јова и Мара седоше једно до другог. Скоро увек, када нас срећа изненади — ми смо неми. Тако и Јова. Он сеђаше до Маре, па ћуташе као заливен!.. Толико жудео за њом, па сад — ама баш ни речи!.. Кроз мозак му је пројурило хиљадама мисли; на уснама му се заладнио хиљадама реченица! Ни једна не беше згодна, свакој је ману нашао.. Та да му је бар да отпочне разговор!.. Мара га спасе: — Господине, волите ли ви месечину? — Волим, госпођице — одговори он. — Ја бих преседела сад целу ноћ и не бих тренула: тако уживам. — И ја! — рече он. Попа отпоче неки разговор са мајком Марином, у који се и поша уплете. Јова се решио да разговара; па ма шта. — Дакле, свршили сте школу, госпођице? — упита он. — Да, свршила сам. — Мислите ли тражити службу? — Мислим. — Хоћете ли варош? — А... за то треба препорука, а ја — хвала богу — немам тамо (она показа руком на Београд) ни кумова ни пријатеља... Задовољила бих се и каквим мирним сеоцем. Да ми је бар овде у близини течиној!.. — Па... биће — рече Јова. — Има ли које место празно? — За сад нема, али биће једно. — А које? — С... — Та ту сте ви! — рече она и погледа га оним лепим очима. — Ништа за то! — О!.. Ја нећу толике жртве! — Ја не жртвујем ништа, будите уверени! — Онда ће да вас преместе. — Да. — Зашто?.. Да није због оцене? — упита она. — Какве оцене? — уплете се поп Живко: Његова је оцена: одличан. — Па онда зашто, течо? — Дете моје! рече попа, — Ти још не знаш да у нашој Србији има људи, који не мисле само на себе, већ и на друге, које не може да  оглуши кад виде неправду, већ дижу глас свој против ње... — А... знам — пресече га она — то су социјалисте... Читала сам „Новину“... Па зар сте ви, господине, социјалиста?.. — Зови како ’оћеш — рече попа. Ми их зовемо „сиротињска браћа“!.. Е, па таке људе не трпи наша господа, него их прогони. За то ти Јова и говори, да ће његова школа остати упражњена. — Од куд ви знате, господине, да ће вас преместити? — упита она Јову. — Каже ми ваш теча? — А од куд ви, течо, знате? — А... знам!... Док се сазнало, да је он пис’о неке дописе, онда се већ зна и шта њега чека. — Зар ви, господине, пишете по новинама? — Та... по нешто — рече он правећи цигару. Она ућута... И док се он са попом разговараше — она га је посматрала. Тако млад, па већ пише по новинама!.. Па, сем тога, он је још социјалиста!... И нехотице поче да га сравњује са Неждановом (главни јунак у роману „Новини“)... Налазила је да има лепо чело и лице; па она кестењаста коса и она је врло лепа... Па како лепо говори, и одрешито, и не замуцкује, и како је озбиљан... И она га посматраше све више... Осети како јој срце куца... Пренесе се у мислима у друштво Нежданова. И осети неку сласт у души... Би јој добро као да је у друштву својих најприснијих пријатељица... Њено мало срце, — које дотле није никад зажудело, сем за мајком и блиском родбином — зажуде од једаред да закуца на грудима овога младога човека... Све би дала за њега: и мајку, и родбину, и другарице, и успомену на своје ђаковање, која јој је дотле била и најдражија.. Стапао се поглед њен у снагу његову... та само да јој је, да сме прихватити руке његове... Они се разговараху једно с другим а она сама са собом: — Леп је!.. Млад је!.. Да је и старији — све једно!.. Али ето, како све зна! И кад рекне — речено је!.. И кад мане руком доликује му!.. Како га само теча слуша!.. А за течу веле даје начитан и способан човек.. Да ли ми је да се за њега удам!.. О!.. како бих га неговала!.. Као цветак!.. Волила бих га изнад свега; чинила бих што би год он од мене затражио; свака би му жеља била испуњена!.. Зар може бити веће сласти него појавити се с њим као жена његова у друштву? И сви указују почаст и мени као и њему!.. Па још кад бих отишла с њим у Београд, па га  преставила мојим другарицама!.. Знам да би Цана казала: ђаво је однео, баш је срећна!.. — Што си се ти, Марушко, ућутала? — прекиде је попа у мислима. Она се трже. — Ништа, течо, гледам како месец тијо „плови“ по небу... — Ти се баш заљубила у месечину! — Ја волим месечину. — Певај што год. — Не могу, течо. — Зар госпођица пева? — упита Јова и погледа је. — О те још како! — рече попа. — Онда госпођице, и ја придружујем моју молбу попиној. Муке њене! Не знађаше коју песму да пева, ни једна јој не падаше на ум!... Да би оставила себи више времена на размишљање, она упита: — Коју ћете? — Коју ти ’оћеш! — рече попа. — Знате ли: „Еј пусто море!“? - упита Јова. — Знам. — Е, па ту! — рече попа. Јекну њен звонки глас у тијој летњој ноћи. И славуј да јој позавиди! Јова и поп Живко пратише је лагано. Међу тим она, што је више певала, све се више раздрагаваше. Песма јој је душу узрујала. Хтело би јој се да и они осете оно што она осећаше. Глас јој је дрхтао од унутарње узбуђености, те је с тога звук треперио у тијој вечери... Кад доврши песму, она саже главу. Осетила је умор. — Изврсно! — викву Јова. — То значи: отпевати! — рече поп Живко. Она је ћутала. Савладали је њени рођени осећаји, те једва чекаше да буде сама. Деца поспаше, успавала их песма. Поша носаше једно по једно на постељу. — Готово, зете, и ми да лежемо, рече Марина мајка. — Јеси задрем’о, Јово? — упита поп учитеља. — Нисам, али би се могло лећи. Могу читати што год. — Па лепо, онда да спавамо — рече попа. И дигоше се у кућу. Поша одведе гошће у њихову собу а попа Јову у собу за њега спремљену. — Ево ти, учо, свећа, а ево и књига, па бирај. — Добро. — Да затворим прозоре, јер улећу „насјекоме“; а после ложе улетети и каква „вештица“ па ми те давити ноћас — рече попа смејући се и затварајући прозор. И Јова се насмеја. — Не бојим се ја, попо, вештица! Попа не рече на то ништа, него га погледа озбиљно. — Јово!.. — Шта? — Ништа, ништа!.. ’Тедо’ ти нешто рећи. — А шта? Попа показа главом на собу где беше Мара са мајком, па упита: — Да није то? Јова га разумеде. — То је — рече. — Али од куд ти знаш? — Тако ми се учинило... Па? Јова саже главу. — ’Ајд, ’ајд!.. Старије је јутро од вечера. Лаку ноћ!.. И оде да спава. Јова се загледа у свећу што гораше на асталу. И за дивно чудо њега не радоваше онај изненадни догађај!.. Био је готово равнодушан. Љутио је се сам на се. Док је не виде, док је жудео за „непознатом“, мислио је: да му је само да види прамен њене косе — па би се растопио; сада!.. И упознао се са њом и разговарао, и стао му близу, да би могао чути њено дисање, да уво зиду примакне, па му срце опет мирно!... Шапутао је њено име и — ништа!.. Груди му беху празне а њега је баш тиштала та празнина.. Тако не могаше већ више издржати. Он се свуче, леже и узе књигу. Али не иде!.. Није могао ни једне реченице да схвати!.. Најзад он остави књигу и пирну у свећу. Мрак завлада у соби, само месечина просијаваше кроз прозор на коме не беше завеса добро навучена, и прављаше сенке по зиду.... Мали попак певаше под Фуруном, са поља му допираху звуци лепе песме славујеве; из села се чујаше лавеж паса, а са друма клопарање кола и свирала... Сан му не иђаше на око. Он се окреташе тамо-амо у постељи као на ражњу; буве га пецаху... Он лежаше још неко време, онда се диже, запали свећу, пређе неколико пута преко собе, онда седе и запали цигару. — Ух!.. ала је покварен ваздух у соби! — рече и тешко узда’ну. Онда свуче завесу и отвори прозор... Блага свежина летње ноћи запану га и он гуташе онај миришљави ваздух.... Погледа на небо: — сјаји се месец и жмиркају звезде; погледа преда се у даљину: — жбунови на месечини изгледаху као људи; лепа песмица разлегаше се из хиљаду грла птичијих, и — њега нешто силно повуче у ову лепу природу... Обуче се на брзу руку, узе дуван и неколико палидрваца, пирну у свећу и полако, на прстима изиђе на поље... У кући сви спаваху; бар се њему тако чинило. Он шеташе. На овој благој и мирној летњој ноћи срце му се раздрага... Како је лепо шетати на овакој месечини, па још са милим створењем, па слушати слатко тепање са још слађих румених усана!... И он опет угледа она два лепа ока, оно румено лице, она лепа уста, онај вити стас. Он зачу онај звучни глас и осети: како му срца нестаје, како се топи... Седе сав клонуо и изнемогао. — Па ето, ту ми је!.. До сад смо били под једним кровом; није далеко, само да пружим руку, па је моја!... И биће моја!... Поп Живко зна — биће на руци... Баш врло добро, што се ја њему јуче исповедих, јер... сад не знам шта бих радио!.. Поп је вешт, оправиће он посла.... — Да не воли она кога другог? — сену му кроз главу као муња... И он се скамени. Само то би му још требало!.. — Не, не!.. Онако живо, несташно — није могуће да је волила кога... Чим срде девојачко осети љубав — она престаје бити детињаста, а Мара је још детињаста... Поста сујеверан! — Ово је срећа!.. Од куд баш да мене поп Живко зове да му данас дођем, кад и она долази. Срећа, срећа је то, па нек ми говори ко шта хоће!... Кад сам се најмање надао да ћу је видети — ја је нађо; дође ми на ноге!... Када ми је судбина допустила да је видим — надам се да ће ми допустити и да се њом оженим!.. Сад бар могућност је ту; нема никог да ми смета... Чекај!.. Шта сам радио јутрос?.. Сећам се! Устао сам баш на десну руку. Кад сам изашао на поље, сунце се још није било родило. Онда сам зовнуо послужитеља те ме је полио; умио сам се на пољу, каву  сам пио под хладником... Е, тако! Сад ћу устајати увек пре сунца, умивати се на пољу... Би га стид!.. Он, образован човек, па да верује у те ситнице. — Па шта! — рече осечно. — Шта ми ту ваздан!.. Сви смо таки!.. Лаже сваки који каже да није сујеверан!. То смо ми посисали и с мајчиним млеком. Колико год хоћеш образованих и — сви ће да слушају једну врачару, и сви ће водити рачуна о њеним речима!.. Сви ми верујемо у оно, у што верује и овај сељак; само се наша образованост одликује тим, што умемо да прикријемо и да му се смејемо, кад он, веселник, искрено прича... Човек је — човек! Створење „по образу и подобију божијем“ тако је немоћно и јадно, да више верује и више се узда у срећу, него у себе!.. — Мојој вили име Мара!.. Сад сам заволио то име више свега!.. Она сад спава као анђелак а ја — ето!... И опет устаде ходати... Једва једаред реши се да се врати у кућу. Оставио је прозоре отворене па се свуче те леже. X. ШЕТЊА Сунце је одскочило с копља кад се Јова пробудио. Скочи с постеље и прва мисао која му кроз главу пројури беше: — Устао сам доцкан; нема јучерање среће!.. И то га сневесели. Поче се облачити. Кошуља му беше нешто угужвана и он се стаде љутити. Хтео је да не буде замерке ни њему и и оделу!... Вода за умивање, леген — све беше ту. Он се уми, очешља и углади, и, пошто је поприлично стајао пред огледалом и огледао се, тек онда изађе на поље. Сви су били устали. Поша и Марина мајка беху у кујни а попа са Маром у башти иза куће, која беше цвећем засађена. — А... Јово!.. Фењер! Фењер!.. викну попа кад га угледа. — Готово, вала!.. Добро јутро! — рече он и прихвати се за шешир. — Бог помог’о! — прихватише попа и Мара. — Шта ви радите? — Ето, господине, разгледам теткину башту. Јелте да има лепог цвећа? — Заиста! — рече Јова. — Погледајте само!.. Не знате који је цветак од кога лепши!.. Да и вама узаберем!.. — Благодарим! — рече Јова од свег срца. Она му додаде једну киту коју он задену за прсник. — Оћеш ти, течо? — Мени дај мало босиљка — рече попа. Она узабра један стручак па му пружи а он узе мирисати. — Тако! — рече Мара. — Разгледала сам теткино цвеће; сад да видимо твоју хвалу, течо!.. Ти рече да и ти имаш своју башту. — О!.. разуме се, разуме се! — Рада бих била да и њу видим! — Ако је по вољи, госпођице Марушка, изволте! — рече попа шалећи се. Она погледа прекорно. — Ти се мени увек ругаш! рече. — Молићемо, молићемо!... Извол’те у башту. Пређоше преко авлије и уђоше у другу башту, али ово беше башта са поврћем. Попа стаде и узе брисати зној. Мара га погледа па упита? — Зар нећемо даље? — Куда? — рече попа и упиљи у њу. — Да видимо твоје цвеће. — Ово је моје цвеће! — рече попа. Ово се цвеће зове купус, ово кромпир, ово пасуљ, или како га ми сељаци зовемо гра, ово першун, ово, што лепо мирише, мирођија, ово ротква, ово... Јова се заценуо од смеја. — Та доста!.. доста! — прекиде га Мара, и напући уснице. — Нуто, нуто!. Гле како се Марушка љути! — Па шта то значи! — рече она и погледа га љутито. Он се насмеја. — Значи: да си ти мала ћурка, која се буд’ зашто љути... ’Ајд’мо да доручкујемо. И одоше из баште. Поша већ спремила доручак те заседоше за астал... По доручку Јова се узе опремати. — Куда ћеш? — упита попа. — Морам кући. — Није него још нешто! — Морам, бога ми! И Мару нешто штрецну када Јова рече: да мора кући. Не знам за што; али њој би врло тешко... — А за што мораш? Распуст школски, ожењен ниси — не чека те нико! За што журиш? — рече попа. — Све ми се нешто чини да сам тамо преко потребан. — Батали!.. Ти остајеш овде. Данас ћемо што год читати па ћемо пред вече у шетњу. И Мари излете реч: — Збиља господине, останите! И учини јој се да су сви приметили да баш она жели да он остане, па сва плану у лицу. Јова је погледа. — Па... најзад... — Остајеш!.. остајеш... рече поп Живко. — Седи. Јова седе. — Деде, Марушко, моје дете, донеси нам још по једну каву, али тамо у башту. Ајд’мо Јово, тамо. Мара оде у кујну по каву а они одшеташе. Кад су ушли у башту рече попа: — Е, Јоване, драгане, канда смо пронашли.... — па застаде. Шта смо пронашли? — упита он. — Онога ђаволка што мучи твоје „учитељско“ срце... И синоћ си ми нешто рек’о. — Дакле, то је нико други — него наша Марушка. — Е, брате, — рече попа смејући се. — — Ја ту замишљ’о читав роман; изгледало као неко „Дете растављених“ — а оно гле ти сад!.. Наша Марушка!... Па шта ту има смешно? — Није ништа смешно — рече попа, уозбиљивши се. Смејем се ја себи! И Ја сам ти ту размишљ’о неку вилу, неку немогућност да мог Јову видим срећна... — Па зар је сад могућност? — Зашто не?... Она је једна сирота девојка која ће се задовољити положајем кога ти имаш, тим пре, што је се и сама спремала за тај положај. — Чудан си ти човек! — рече Јова. — Само о рачуну. Међу тим, ја тражим љубави; тражим жену коју волим, али која ће такође мене волити. Иначе.... Милијони пред мојим очима не вреде. — Јово, брате! Искрено да ти кажем: то није и не може бити моја ствар.... Ја не могу ни мом срцу да заповедам, а где ли туђем. Све што ја могу, то је ствар по себи свршена, јер мајка јој неће бити противна За остало потруди се сам.  Пред вече ћемо у шетњу, и ту ће вам се дати прилика да једно с другим разговарате. Ако буде бог дао и ја — благосиљам. Дођоше до клупе и седоше. Јова направи и запали цигару, па се подними и заћута. Поп Живко је полако ћукорио арију једне сеоске песмице. У том дође Мара и донесе каву. Они попише ћутећи. Мара однесе шоље. — Што си се ућутао? — пита поп Живко Јову. — Мислим о ономе што си ми рек’о... И... неће бити од свега ништа. — За што? — Ти знаш врло добро да сам ја, сем школе, загазио и у политику. — Па шта? — Прилике, у којима се ми данас налазимо, нису никако повољне. Са оваког рада ја могу бити прогањан с места на место, на можда и лебац изгубити. Ко ми јамчи да до мрака нећу бити позван на одговор... И кад је све то тако, онда: имам ли ја права осудити једну женску да са мном тумара од једног места до другог и гладна и жедна и гола и боса... А да се манем посла кога сам почео — не могу и нећу! — Ако је она вољна да буде твој друг — онда то није никаква осуда. Ако је само то што те тишти, онда.... — Течо! течо!... прекиде их Мара у речи утрчавши у башту. — Шта је? — Зове те један сељак. — Где је? — Ето га у авлији. — Добро... Сад ћу ја доћи — рече поп Живко и оде. Њих двоје осташе сами. Мара седе на клупу и Јова могаше лепо чути како она дише. Она сагла главу па се загледала у своје плетење, које је донела у рукама, а он гледаше њену меку, плаву косу и бели врат; очи му се спуштаху на мишице, груди и стас.. Та зар он бити толико срећан да све ово сме загрлити и пољубити!... Осећао је потребу да рекне нешто; али за жива бога не умеде баш ништа!.. Која би му год мисао пала на памет, ледила је се на језику!.. Хладан зној обливао га је. Међу тим ни њој не беше лакше; руке су јој лагано — ал ипак приметно — дрхтале; а срце је лупало нагло и јако да је и он могао чути... Врућина освајаше... Сунце пробијаше кроз лишће и зраци његови падаху на земљу; тичице певаху, цврчак цврчаше а скакавци скакаху по трави. Мара прекиде ћутање. — Ала је дивно у селу! — рече она и диже главу. — Збиља!... А ја мислим да је лепше у вароши; бар лети, — рече Јова. — Варате се, господине. — Не!.. Помислите!.. Сад да сам у Београду сад бих у неку башту на пиво. Ту направљена хладовина, музика, друштво — једном речју: све! — Имате право. У вароши је све удешено за уживање. Али то је само удешено. И ја баш за то мрзим. Ја волим лепу природу, оваку каква је, не углађену.. Кад чујем славуја у жбуну, кад чујем жубор поточића мене нешто мине; нека милина прожма ме целу.... Тако ми је као да читам старе лепе приче.... Говорећи полако подизаше главу, и већ гледаше Јову у очи. Лака румен облила јој образе, а оне плаве очи светлише се од узбуђења. Све бих дала, — продужи она видећи да је Јова слуша — све бих дала за један кућерак у каком лепом пределу у коме шуме има. Са малом  кућицом, баштицом око ње, и нешто књига — била бих најсретнија! — Најсретнија?. упита Јова, а срце му се поче стезати. — Зар баш ништа више не би зажелели?.. Она га разумеде. Порумене сва — и преко ушију — и саже главу. Јова виде да је сувише рано почео. — Опростите, госпођице, ја нисам мислио.... — Ништа, ништа, господине... Баш је у мог тече леп воћњак. Каквих красних јабука има!... Н. пр. она синоћ што је ви узабрасте баш кад ја дођем.... Ено, она је онака иста. Помозите ми да је узаберем!... И она скочи лако као веверица, узе једно кукасто дрво, и стаде се пропињати да њим грану дохвати... Изгледаше као вила. Јови памет са свим стала. Ово лепо, несташно дете однесе је. Беше устао па стајаше као окамењен. — Помозите ми, господине! Ево упустих грану. Јова приђе. Она кукачом закачи грану опет. Јова пружи руку и хватајући грану дотаче се руке њезине.... Она је сва горела. И Јова за час увиде да то није несташлук него узбуђење. Срце му је нагло  лупало као да ће да искочи; чисто га је загушило те не могаше говорити.... Чисто му свануло. Као да за њега више не беше тајне.... У сваком покрету Марином он виђаше усиљавање... Неки му глас иза дубине душе-шапуташе: — Реци јој, реци!... — Ево јабуке. Хвала вам, господине!.. Ох!.. ала је дивна! — узвикиваше Мара. И поче љубити јабуку. Јови се учини да је пољубила баш онде где је он руком држао. Он се окуражи: — За што, госпођице, морамо да љубимо све што је лепо? — упита. Она га погледа па му са свим најивно рече: — Ви сте више читали, па ћете се без сумње, боље изразити. Ја само осећам да ми је нешто драго, па кад неумем друкчије да кажем, ја онда само љубим. И опет узе љубити јабуку. Јова би дао све да буде она јабука. Хтеде то и да рекне ал у тај пар дође поп Живко. — Шта радите? Што сте поустајали? — упита он. — Узабрали само ову јабуку — рече Јова.. — Је ли, течо, да је лепа? — А... разуме се, разуме се. Заруменела се ка’ и ти... Ајде да видиш и друго воће. И пођоше кроз башту. Поп Живко иђаше од воћке до воћке. — Ево, ову сам добавио из Топчидера, ову ми дао поп Ранко; ово ми је први „калем;“ калемио сам на „будно око.“ — Шта је то, течо, на „будно око“ ? — То је, сине мој, каламлење с листом. Узмем ево, овако лист са петељком и засечем мало даље. То је питома воћка. Е, сад оћу да облагородим ову дивљу. Засечем ево овако, па уметнем овај лист. И тим сам је облагородио. — Оће ли се сад примити? — Сад неће. Каламлење с места врши се до Ивања-дне — после не. И поп Живко поче ваздан причати о сађењу и каламљењу воћа. Домаћа економија беше за њега најмилија наука. Хиљадама ситница из домаће економије он је знао. Живина, стока, башта, поврће, усеви — о томе би говорио три дана и три ноћи. Све какоши у авлији он је знао. Нико није смео кокошке насадити, од његових укућана, сем њега; сам је правио гњиздаре — једном речју о свему је водио тачна рачуна. Био је то човек вредан преко сваке мере. Рана зора дочекивала га је у  његовим њивама и ливадама. Сељаци су говорили: да нема бољег земљоделца од поп Живка. — Други попови и раде и не раде; али поп Живко је зарадио сам својом грбачом — рекли би они уз реч. — Прођоше кроз воћњак свуда. Он их позва да се врате да очекну ручак, па, пошто мало одспавају ишетаће до косаца. — Је л далеко течо? — Није сине. Али ми ћемо около лепши је пут. Мара га запиткиваше то о овоме то о ономе. Он јој на све даваше одговора. — Волим што овако о свему запиткује, — рече он Јови. — Шта, течо? — Ништа! Брбљаш једнако ка’ креја. — Па зар је теби криво? — Па то је баш што волим? Ја страшно мрзим створења која ћуте. — Е онда, ја сам добра! — рече она мазећи се. — Разуме се, разуме се! Зло кад не би била! Зар свршила вишу женску школу, па да ниси добра!.... — Ти ме све пецкаш! — рече она као љутнувши се. — Па зар не видиш да сам беспослен, па морам ма шта да радим. Јова се насмеја. И Мара се окрете смејати. У томе стигоше у авлију. — Оће ли ручак скоро? — упита попа. — Скоро ће, зете — одговори му сваст. — Де, учитељу да седнемо. Би ли било добро по једну ракију, а? — Како ти воља, — рече Јова. — Иди, Маро, дете моје, донеси у канти воде да мало разладимо. Мара оде на бунар а он по ракију. — Ево је учитељу и пашина би је мајка пила... Није љута; тако 10, гради, ја сам је собом пек’о. Има јој три године па „укрпила’“ слатка ка’ млеко.... Спаси бог! — На спасеније! — Де, Марушко, дај ону водену чашу па успи до пола воде.... Тако!.. Сад дај овамо. Он, метну полић у чашу па спусти на астал. — Није само бојом. Ал ја не марим за то. Нек мени није ракија кисела, или загорела или надимљена — а ја за боју не марим... Код нас знам, неки трпају шљивову кору, прже шећер и шта ти ја знам!.. Али веруј! То су само лудорија Бога ми, учитељу, греши наш сељак, много греши. — У чему? — У свему. Још да му бог не даје, па зло и наопако. — Бог даје свима. — Даје ја бо’ме! Али треба умети! — Покажи! — Учим једнако па ништа! — Како то? - Није што они не слушају, него тако некако научило. Ево мој комшија! Имали смо ја и он лане по 50 комада свиња. Дође трговац с јесени и потражи. Цена никаква: по дукат комад. Мислим ја, мислим: да га дам сад јевтино. До очекнем до пролећа, појешће ми њих 50. чардак кукуруза па ћу их дати по три талира.... И ја лепо дам све по дукат комад. Онда одведем трговца комшији. Не да се овај ни осолити и одби трговца. Пролетос му један плати трн талира комад и — он даде. А коштале га преко мере. Место да је добио он је штетово.... Тако у свему. — Други ће се пут опаметити, — рече Јова. — Јок! Он ће и до године тако. Шта ћеш ти њима! Ево шљиве. Ја што оћу у пушницу, ја берем руком. Пушница ми је од 10. леса. Ја имам двадесет. Накупим сви двадесет. Метнем десет и предам ватру по истија. Чим. почну шљиве пуштати пекмез ја и’ тргнем с ватре, па мећем оне.  Кад оне пусте пекмез ја њи’ залађујем а оне залађене мећем. И тако осушим. Али су шљиве!... Свака месната, па тешка — на царски астал да дође.... Они вичу: поп увек скупо прода. А прода ја!.. Никад добра роба пасти неће. За њу увек има пијаце и увек се добро прода. Онда би се требало побринути да то народ сазна — рече Јова. — Не може бити, да он, кад зна да је нешто боље и корисније, неће главе на то да окрене. — На првом месту позвана је држава да то учини, — рече попа. — За што дакле, да сељаку, који, тако рећи, даје јој све и сва, за што — питам — она не помогне?.. Отворила је „земљоделско-шумарску“ школу. Па лепо. Какве користи видесмо отуд? Ја не видох ни једног ђака те школе да изађу у народ, да показа како ће се ово или оно урадити, или како се овом или оном справом рукује. Јок! Где су ти ђаци? — По канцеларијама — рече Јова. — Тако, по канцеларијама! А што је жуљио клупу 3 године у школи то ништа!... Дакле наше школе нама спремају само чиновнике који ће гледати да живе са наше грбаче, а више пишта!? — Као што видиш! — Тешко нама! Па за то ме и тишти кад се по „Истоку“ придикује: народе!... ми смо ти  учинили ово; ми смо ти дали оно; ми смо те створили независним!... Ђавола независним! Зависићемо ми од сваког ђавола. Кад се, брајко мој, једноме народу не стварају услови за живот — онда тај народ није независан... Камо у свакој нашој општини по један или два ждрепца да изведемо пасмину коња; камо по један или два бика да изведено добар сој говеда; камо по једна справа од ти’ светски новина и по један чиновник који ће нас поучити како се тим справама рукује? Камо то? Па да платимо ја како!... Да платимо али да видимо користи!... Јест; ал ко ће летети за Европом; ко ће учити да прави бакљаде и параде и сваку комедију тим великанима, ако неће Србија и српски народ!.. Ево за што: тешко нама! Мој учитељу, и брате... Никад не веруј да је оно прави пријатељ ове земље, који гледи да је „изглонцује“ ка’ ципелу да би — санћим — други свет увидео како ми напредујемо. Ми можемо бити „изглонцовани“ пред светом, али — буди уверен — онда у нашим домовима нећемо имати ни проје!... Мара донесе тањире да поставља. - Што си се ти, течо, тако наљутио? — упита она. — А... ништа, дијете. Де, пиј учитељу. — Попише ош по једну. Тад се изнесе ручак аа астал. Мара је седела опет до Јове. За ручком није ћеретала као обично. Нешто се заћутала. Образи су јој горели. И јела је врло мало. Мајка је пита: — Што си ти тако црвена? — Врућина ми, мамо. — Раскопчај реклу — рече поша. Она откопча трп горња дугмета, и Јова виде један врло мали део њених као снег белих груди. Виде и она, вештачки израђена недра... И... драж обузимаше овог младог човека. Мало се није избезумио и побегао иза астала. На питања попина одговарао је расејано. Поп Живко чим је приметио и сам је заћутао. Кад се ручак сврши попа рече да мало одспавају. Мара је тражила од тече једну књигу. — Ено у књижници, па узми — рече он. — Господине, ајте да ми изберете што год за читање. И оде са Јовом и попом. Претураше по књигама. Јова јој даде „Јунак нашег доба.“ Она оде у своју собу. Пружи се по кревету и узе књигу. Али јој слова играху пред очима. — Јунак нашега доба! Јунак нашега доба!... Ох!... Ја не бих тражила бољега јунака од њега.. шапуташе она... Како је дичан, како је поносит  па како леп!... Све зна, о свачем говори!... Мени ужасно досадно би кад теча поче причати о каламљењу, а он и о томе зна!... Ја бих радо умрла кад би ми било дозвољено да само гледам у њега на мом самртном часу, а он мене неће ни да погледи....Отојич са течом разговара о коњима и шљивама и сваком ђаволу, ја стојим а он ништа... Који је ово враг те ми је сад наспело: да плачем... Плакала бих до века за срећом!...Да ми је да сам мушко — само бих се с њим дружила.. Никад се не бих од њега раздвајала; била бих и дан и ноћ с њим!.. Ох!.. Диже се с кревета, раскопча реклу па леже. Онда се диже по ново збаци реклу са себе и леже опет. Прса беху пуна. Нигде се не виђаше да је кост искочила него беше равно... Малене дојке опираху у кошуљу као јабуке... Ова пуначка прса дизаху се и спуштаху нагло као да су жељна мушких груди... Она се претураше по постељи. — Другарице ми веле да сам лепа. У једно време, до скора, и сама сам мислила да сам лепа! сад видим да нисам!... Да сам лепа, он би ме гледао!... Што ме, боже, не створи па да сам најлепша! Па кад погледа у ме да му остану очи!... Ја другог нигда не би тражила.. И опет се поче претурати. Она збиља имађаше грозницу. Од те грознице и само се пати у младости... Сва је горела у ватри.. Мајка јој уђе у собу. — Шта је теби душо? — Врућина ми мамо. Мајка је прихвати за главу. — Ти сва гориш, чедо моје, ти си болесна. — Није ми ништа, мамо! — усиљаваше се она да се насмеши. — Видиш, хоћу да читам. — А те сузе у очима, душо? — Та почела сам да читам књигу па.. па.. жалостива је много — слага она мајку. — Немој је читати, душо, кад је жалостива. — Па нећу, мајко. — Спавај мало. — И ја сам то мислила. Мајка јој полако глађаше меку косу и брањаше је од мува које падаху па њено лепо лице... Она је жмурила, али није спавала. Пред вече се кренуше у шетњу: поп Живко, Јова и Мара. Поша и мајка Марина осташе да гледе вечеру. Небо се окитило жбуњем од облака. Сунце сад просијаваше, сад га облаци заклањаху. Ветрић пиркаше те расхлађиваше дневну врућину. Мара је ишла лагано поред попе. Поп Живко ћереташе о свачему. Дођоше на ливаду. Косци скоро оборили. Под Живко ступи с њима у разговор, а Јови рече: — Ти можеш са Маром мало прошетати ако си вољан. — Госпођице.... ако је по вољи — рече Јова. Мара пристаде. Корачаху преко покошене ливаде и ћутаху. — Јесте ли вољни да шетамо путем? — Можемо, рече Мара. Изађоше из ливаде и пођоше путем. — Чини ми се да ћемо имати кише — рече Јова само нек се говори. — Неће ваљати због тече. — Што? — Покиснуће сено — рече она. — А... то јест. — Како је леп изглед одавде! — рече Мара и застаде. — Зајиста — рече Јова. Обоје се загледаше у даљину. — Госпођице! Ви волите село! — Обожавам га!.. Погледајте!.. Они красни брежуљци, па оно сеоце са његовим раштрканим кућицама.. Зар то није дивота? — Јесте — рече Јова. — Па, ви’те ону црквицу како је лепа... Гле’те на ову страну!.. Они дољашци под шумом  како су дивни!. Као да је кадифа прострта... Ја, господине, не бих умела одавде!.. На једаред врисну и посрте. Јова је прихвати за руку. — Змија!.. Змија!.. Грдна змија беше се упутила правце њима. Јова се саже и узе камен што је био пред њим. Баци се не нишанећи и са свим случајно удари змију по сред главе. Она се сави у колут. Јова скиде врљику једну те је дотуче. Кад се вратио натраг, Мара беше бледа и нема од стра. Он је прихвати на руке. Она клону са свим. У његовом наручју, девојка, девојка коју воли више свега, за којом је жудео толико време. И он беше онемео. Ништа не знађаше шта чини... Љубио јој је косу, врат, па најзад и лице. Девојка дође себи. И он се трже.... — Госпођице!.. Ја... ја.. Али и Мару савладали осећаји. Она узе његову руку принесе је устима својим и пољуби. Ка луд он гледаше у њу. — Маро!.. Ја те волим!. А ти?... — Само тебе!.. протепа она. — И ти мене волиш?! — Волим!.. Па сад нека буде што бог да! И опет му клону на руке. А он љубљаше као манит: и лице и руке и врат и косу... — Сад сам срећан! — рече он. — И ја сам! — Хоћеш ли бити моја? — Само твоја!.. Ајдмо!... Срце пуно. Тесна му земља!.. Да му је да лети по оним облацима! Мара његова!... И то тако нагло, тако брзо!... Како то би?.. Мислио је да сања. Ал ето, види, она иде поред њега; наслонила се на његову руку; гледе у њега она два ока, што бејаху свет за њега!..., — Опрости ми! — рече она. Видела сам змију. И бојим се и гадим се од ње... Опрости!... — Али шта да опростим? — Показала сам се страшљива — рече она и плашљиво погледа у њега. — Ала шта страшљива!.. И ја је се гадим! и ја не марим да видим змију... И наже се те је опет пољуби. — Маро! — Чујем. — Увери ме: да не сањам! Зовни ме именом; Она га зовну. Он је опет пољуби. — Знаш!.. Ја сам лудио за тобом! Видео сам те само једаред у Београду па — више никад!...  Мислио сам да си вила, да си анђео!... И кад дођох код поп Живка, а оно — ето среће!... Право веле; има бога, има судбине; свега што веле да има — има!....Нашао сем тебе!... Онако жудео — сад те ево смем загрлити!... Ево!.. И он обави руку око њеног облог паса. — Је л: само моја? — Само твоја!... Он хтеде да је пољуби али смотри поп Живка. Он их чекаше на путу. — Ено попе, — рече. — Јесте шетали? упита попа. — Јесмо. И пођоше. Јова беше преко мере весео. Код куће попине нађе свог послужитеља. — Шта је? — Дош’о пандур. — Какав пандур? — Пандур из канцеларије. — Па шта ће? — Тражи тебе. Вели: зове те капетан. — Каже ли: за што? — Јок!... Само вели: иди па га нађи. Мора ићи са мном! Мара беше бледа као крпа. Поп Живко рече: — Не мораш да идеш вечерас. Иди ти па кажи, да ниси нашао учитеља. — Ал он ће доћи овамо. За то је мене и посл’о попа. — А где је попа? — Он оста код чколе. — Морам ићи! — рече Јова. — Да вечерамо бар; готова је вечера, — рече поша. — Благодарим, госпођо, не могу вечерати, — рече Јова. — Збогом! И узе се поздрављати. — Па да те бар испратимо, — рече поп Живко. И пођоше он и Мара да га испрате. — Знам за што зове. — Не мари ништа. Ако ме предусретне лепо — и ја ћу лепо; ако дрско и ја ћу бити дрзак. Дођоше до савијутка. — Братите се. Збогом оче Живко!.. Збогом! госпођице! Мара му стеже руку и погледа га очима пуним суза. — Збогом пош’о Јово! — рече попа. — Збогом пош’о срећо моја! — прошапута Мара. И стајаше и гледаше за њим све дотле док не замаче у шуму. Онда уздану. Ишли су најлак ћутећи. Она га поздрављаше по звездама; а кад кући стиже она уђе у собу па се кроз сузе мољаше богу да га заштити. XI. ВРШИОЦИ ЗАКОНА Мрак је већ пао био на земљу кад Јова стиже школи. Ту затече попа Дамњана који ћуташе, и пандура који је викао на сва уста. — Шта је он да за толико не дође?... А њега треба везати па кад га притегне нека му искоче прса ’вако!... То тако научило!.. Ни зна за власт ни поштује закон.. право вели господин — не поштује закон он је — да ти кам — прави „бутовник“ !.. Али треба њему придати зорове па да му очи искачу.. Јес!... У тај пар Јова на врата. — Добро вече! Поп Дамњан прими бога а пандур се изадре: — А где си ти? — Ево ме! — рече Јова оштро. - Видим! А где си до сад? — А шта се тебе тиче? — Тиче ме се! Чекам ја тебе воде има три сата. — Што си ме чек’о? Што ниси оставио позив — ако има — па иш’о, а ја бих дошао власти. — А кад би дош’о? — Сутра. — Знам ја то!... За то сам и чек’о Ти ћеш сад, са мном. — Ноћас? — Ноћас, ноћас! — Само то неће бити! — Шта велиш? — Ја нећу да идем ноћас! — Ја ћу те везати па потерати! — рече пандур. Јови сенуше очи. — На поље! — цикну он. — Овде сам ја госа а ниси ти!... На поље!.. Пандур стукну у назад. Поп Дамњан се умеша. — Немој Јово, остави се сад тога! — На поље!.. На поље!.. — цикаше Јова као гуја. — Молим те, господине, учитељу, немој се што год замерити!.. Ји, нако ка’ човек.. није да рекнеш... Јер које ја тебикар рекнем, мени је, знаш, наређено... јер које је он мени реко и... којешта,  јер он, знаш, старији је: могу изгубити лебац. — Шта сам ја теби казао?.. викну Јова и пресече пандура очима. — Добро!.. Ја сам већ разумео!.. Ти велиш доћи ћеш сутра. Добро! Ево ти ово писмено... Лаку ноћ!... Остави позив на астал па изађе. Јова узе позив. - Зове те? — упита поп Дамњан. - Зове! — За што ли је? — Због састанака. — Зар дознали? — Дознали. — Ко им достави? — Она рђа из К... тражи мејанско право, па не зна како ће да се улаже друкчије, него достављањем. — Па шта мислиш? — Ићи ћу.  — Затвориће те.  — Ако! — Ниси треб’о љутити ову рђу. Не знаш какав је подлац! — Зар још и њему да клањам? — Не велим то; али било је начина да се и блажије поступи. — Сад — беше што беше!.. Баш да не клањам и њему... Оставимо тај разговор! — Од кога си чуо да је за састанке дознао капетан? — упита поп Дамњан. — Од поп Живка. — Шта вели он? — Шта ће рећи!... Вели мени! бићеш премештен... Све једно!.. Ја ћу опет остати овај исти! — Вала, ако до нечега дође ти не мораш ићи! — Него шта ћу? — Остаћеш овде, с нама. — Од чега ћу живети? — За то не брини! — Хвала, Дамњане, брате!...Али, ја не бих могао примити тога дара. — Што? — Млад сам, здрав сам; мислим да још могу хлеба зарадити. — Ко говори о томе?.. Али ти нама требаш!.. Ти требаш целој овој околини! — Требам ја свуда!... Али молим те, да не говоримо о томе. Хоћеш да спавамо; врло сам уморан. Поп Дамњан не хте ноћити, него се поздрави и оде кући. При растанку рече: — Јави — по ком било — шта је с тобом, да знамо. - Јавићу. — Лаку ноћ! — Хоћеш ми дати твога коња? — Послаћу зором. Кад поп Дамњан оде он се свуче и леже у постељу. Није био уморан, али је желео да остане сам са својим мислима. Желео је да мисли о њој, да му нико мисао не прекида. И сав се предаде. Њега није брига јела о томе: шта ће бити сутра код капетана Саве; није он зазирао од капетановог „горопадног“ погледа, — он гледаше два сузна плава ока како га прате; он се упијаше у душу младе девојке која му је сада све, сва мисао: и отац и мајка и породица и пријатељи, и прошлост и будућност... Њему зујаху још у ушима речи: само твоја!... и само за те две речи из њених уста — он даје све и заборавља све!... Назвати њу својом, љуљушкати је на своме крилу, спавати на њеним грудма — зар има што год вредније!.. Та тога ради вреди да човек и живот изгуби а да не зажали!... — Пошто је само једно овако уживање — мишљаше он. — Чиста, бела постеља. Она лешкари, опружила ноге по душеку, „ка’но патка по дубоку виру“ — што пева песма. — „А где ћу ја да спавам, злато моје?“ — „Ту до мене“!.. — „Дај ми јастучиће под главу, моје јастучиће“!.. Она подмеће груди... Их!... И он скочи са постеље... Можете мислити како је спавао!.. Сутра дан зором дође поп Дамњанов момак и доведе коња. Он се уми, запали цигару и узе сркати каФу што му је служитељ донео. Пошто је каФу попио, обуче се, узе неколико палидрваца те метну у џеп. Послужитељу нареди шта ће да ради ако он не би дошао довече, па онда опкорачи коња. Ишао је час ходом час у касу; био је расположен усљед неспавања, па је певао целим путем до канцеларије. Кад је стигао на место, одјаха коња пред мејаном, уђе у мејану и пони кафу, па се онда диже у канцеларију, јер већ беху засели. Иђаше сасма равнодушно. То беше такође усљед неспавања, јер он и иначе не беше равнодушан. На вратима канцелариским нађе синоћњег пандура. Овај беше достојанствен као какав војвода. Назва бога. Пандур само климну главом. — Је л господин капетан у канцеларији? — упита он. — Јесте. — Јави ме. — Чекај. Он ходаше ходником тамо и амо. Не беше никога сем њега и пандура. Он мишљаше да је капетан у послу, па извади кутију и направи цигару. Таман припали, пандур отвори врата и викну: — Учитељ из С... — Пусти га, — рече капетан. Он баци цигару и уђе. Капетан Сава сеђаше као какав бег. — Добро јутро, господине! — Бог ти помог’о! — изадре се капетан. — Ви сте ме звали. — Камо се јуче? Зар се тако долази на позив? — Нисам био код куће. — Ја где си био? — Ишао сам да мало проходам. — А што си тук’о мог пандура? — Нисам; ал кад је тако, готово ми је жао што нисам. — А зар би ти њега смео тући. — Исто онако као што би он смео мене ни крива ни дужна везати. Капетан Сава упиљи у њега. Он му издржа поглед. — Па је ли, млади господине! Ти ми извољеваш тамо градити неке бунтовничке састанке ноћу. — То је лаж! — рече Јова. Капетан опет упиљи у њега. Он опет издржа поглед. — Лаж! — Лаж! — Али кад ја знам! — Опет је лаж! — Ал ако сам ја добро извештен? — Ако сте увек извештени као синоћ о томе, да сам тукао вашег пандура — онда имате красне извештаче. — Господине! Будите мало учтивији, јер ја часом пресавијем табак. — Не знам шта сам вам неучтиво рекао! — Знајте да говорите са старешином! — Знам, господине.. Али се надам да старешина неће забранити да се браним, ако сам неправедно нападнут!.. — Па лепо, брани се!... Јеси ли прикупљ’о са поп Дамјаном и поп Живком тајне састанке? — Нисам. — Ниси? — Нисам! — Ниси ништа говорио на тим састанцима против књаза и против владе? — Ја нисам био ни на каквим састанцима а још мање говорио против владара и владе. — Али јеси! — Кад тако тврдите, ви имате и доказе. — Имам. — Онда, врло добро! Тужите ме суду. — Ја сам теби сад и суд и све! — рече капетан Сава и скочи. Учитељу Јови клецнуше колена и задрхта срце. Оваки терети нису лаки. Но он се брзо реши: да истраје у свему. — Јеси говорио? — викну капетан и унесе му се у лице. — Нисам — одговори он привидно мирно. — Јеси!.. Јеси!.. Ти си пис’о и оне дописе у „Виделу“. — Нисам! — Али: јеси! — Нисам! — Али признај: јеси! Ја знам: јеси!.. Признај!.... Капетан Сава скакаше од муке. — Ако је вама у интересу да ја признам да сам радио оно што нисам — ја вам могу учинити ту услугу, — рече Јова. За то се време већ био прибрао. — Дакле: ниси? — Нисам. — Што имаш посла са поп Дамјаном? — То ми је питање чудновато! Начела моје „Педагогике“ вели: тешко оном селу где се не слажу свештеник, учитељ и кмет. Ја мислим да по мојој „Педагогици!... — Каква „Петагогија? Баш си ти нека „Петагогија!... Ал ја ћу теби дати сад и твоју „петагогију“ и све!... И дрмну меденицом. Пандур уђе. — Води га у апс! — викну капетан. — Полази! — рече пандур. Јова пође. — Оћеш да признаш? — упита капетан. — Не знам шта? — Да си скупљ’о састанке. — Нисам! — Терај га. Он изађе с пандуром. — Славу ти твоју!.. Сад ћеш ме упамтити!... рече пандур. — Само ми приђи!... Ја видим да сам овде међ курјацима. И ја ћу бити курјак!... Бар теби могу судити ако другом не!... Опет зазвони звонце. Пандур се врати. — Зовни — де га овамо! — Јова уђе у канцеларију. — Па баш ниси? — Нисам! — Ниси ништа говорио? — Нисам! — Ниси пис’о ни оне дописе у „Виделу“?  — Нисам! — Ти онда знаш ко је. — Не знам! — Ни то не знаш? — Не знам! — Знаш ли ти, драгановићу мој, да ми овде имамо једну страшну апсану? - Не знам! — Е сад ћеш знати! — Добро!. — Па теби је баш све једно: ја бити у апсу, ја у слободи? — То није! — Па што не кажеш? — Не знам шта да кажем! То о чему ме питате није ми познато! — Ајд у апс. Јова изађе. Пандур иђаше за њим. Отвори апсану и Јова уђе у нутра. Брава шкрипну. — СеФте! — рече он. Погледа у наоколо. Зидови црни, неокречени... По зидовима се виђаху бразде ишаране угљеном; неке показиваху по све безобразне слике. Кроз малени прозор улажаше мало светлости. — Требао сам искати решење... Ал која вајда!... Нек носи ђаво!.. Хвала богу кад су ми бар дуван оставили. Направи и запали цигару. Таман повукао неколико димова, брава шкрипну. На вратима се указа пандур. — Ајде! — Куда? — Зове те господин. Он изађе пушећи. — Баци цигару! — рече пандур. — Што? — Баци тако. Идеш пред власт па с цигаром. — Ја овако.... Уђе у канцеларију. — Па баш ниси? — Нисам. — Добро ти ћеш у Шабац код г. начелника. — И тамо ћу. — Опреми коња па ћеш ићи с њим! — рече капетан пандуру. — Он неће ићи са мном! — За што? — За то што ми прети! — рече Јова... Ја могу сам отићи у Шабац, као што сам сам и овде дошао. — А кад ја заповедам! — Само ја скидам у напред са себе одговорност; и молио бих, да ово, што вам сад кажем ставите у протокол. — Оћеш ти мени заповедати, дроњо један! А?... Што наредим оно бива! — Молим вас, господине! И ја служим ову државу. — Па шта је с тим? — Ја мислим: да нисам дроња!.. А после тога, господине капетане, вама ће бити познато, да и ја овде сваког двадесет шестог долазим са квитом за плату. — Познато ми је. Па шта? — Онда сигурно знате и то: да сам ја слуга ове државе као и ви, па неће бити поштено ни по мој ни по ваш образ да ја идем са пандуром окр. начелнику. Капетан Сава поћута, па онда рече: — Добро. Са овим писмом да идеш и да се јавиш господину начелнику. — Добро. — Сад иди! Учитељ се Јова окрете без „збогом“ и изађе. У мејани попи опет кафу, опкорачи коња па у варош. Стигао је око три часа по подне. Одјаха коња и предаде арџији а он се диже у окр. начелство. — У ходнику беше неколико људи; пред вратима сеђаше пандури... Тајац — муву да чујеш. Јова приђе пандуру. — Шта ћеш? — упита га овај оштро. — Је ли ту господин начелник. — Није ваљда начелник него началник, рече пандур. — Да учим српски од пандура! — помисли Јова. — Да, господин начелник. — додаде гласно. — Ту је. Шта ћеш? — Подајте му ово писмо. Пандур узе мисмо, загледа га отуд и одуд, па онда унесе и врати се. Зазвони звонце. Пандур отвори врата. — Нек уђе господин. Пандур с места поста учтивији. — Изволте! — рече Јови. Јова уђе. Господин начелник беше човек висока раста, сув и риђ. Стајаше кад Јова уђе. — Помаже бог! — Бог помог’о!... Изволте се’те! — Јова га погледа. Око усана играше му осмејак; управо цело му се лице смешило. Беше то човек пријатан и врло се лепо опходио са свима. Тако исто дочекао је и Јову. — Ако се не варам ваше је име Јован Васић? — Тако је — рече Јова. — Драго ми је!... Пушите ли?.. Извол’те, правите! — Благодрим! — рече Јова, и узе кутију с дуваном. — Јесте одавде родом? — Нисам, господине. Из Крагујевачког округа. — Имате Фамилије? — Имам. Живи су ми још и отац и мајка. — Мило ми је! Мило ми је!... Коју сте школу учили? — Учитељску. — Јесте свршили? — Јесам, господине. — То ми је мило! Млад човек!... Како сте прошли са ревизором? — Добро. Дао ми је оцену одличан. — Врло красно!... — Онда се понаже Јови ближе, па смешећи се упита. — А бога вам господине: стоји ли ово у истини што ми капетан Сава пише? — Не знам шта вам пише, господине. — Та ман’те га, бога вам!... Пише: да сте ви сазивали неке тајне састанке, да сте тамо на њима говорили против Његовог Височанства и владе, да тамо буните људе, да сте чак напали и тукли његовог пандура кад је дошао да вас позове... пуно пуно написао! За време говора мотрио је сваку цртицу на лицу Јовановом; хтео је просто, да му у душу завири. — Мучан је мој положај, господине! Кад један старешина срески тако вама о мени пише — ја онда не умем ништа одговарати. Његов извештај — то је званичан извештај; моје причање то је само приватно причање, између нас двојице. Међу тим, господине, поступите по дужности! — О молим, молим! Нисмо ми главосек! Немојте све ценити по Сави. Он је врло добра душа, поштен чиновник — али то му је мана. Будите уверени да он то чини из претеране ревности... Ја то знам, па за то оћу да видим шта је у ствари. Стоји ли што од овога у истини. — Не, господине! — А онај допис?... А... (и ту куцну Јову по рамену и насмеја се грохотом) — оно је ваше; то ми не можете одрећи!... Види се да је писао човек зналац. — Може бити да је зналац писао, ал ја нисам! — Нисте? — Нисам, нисам! — Не може бити. У вашем срезу није ни један дорастао да онако језгровито пише; нарочито стил. Ја кад прочитам што год написано лепим стилом — опростио би ономе ко је писао па да би и мене самог напао. — Верујем, господине, ал ја нисам писао. И врло ми је жао што вас не могу услужити, него потрудићу се да разберем. — Збиља!.. Вама ће то најлакше ноћи за руком; ви ћете то дознати. Та и ви сте човек од „нових људи“... Јова се насмеја. — Јесте!.. Јесте! Познајем ја по вама!... Је л те да јесте? Јова виде да већ више не може лагати. — Та... да боме — рече. — Шта ћу?. Така ми је била околина. А „човек је производ околине.“ — Да бо’ме! Да бо’ме!.. Будите уверени да ја немам ништа против тог новог кола. На њему свет остаје!.. Ми матори, држимо још мало, па, већ, кад пустимо — онда више нема!... Моја кћи мени каже. „Отац, ја сам права радикалка!“ — „Тешто, душо“, велим ја... Не да се то притегнути. Нови људи нова начела. Ми старији морамо да се догонимо за вама... Знате шта се мени не допада код омладине?.. Оно што они ’оће да сруше највећу светињу, владара. То ни ви не би трпили. Таке ја гоним. Ако познајете таквих лица, доставите ми. Отаџбина ће вам бити благодарна, а ја узимам на се да наградим ваш труд... Признање треба за услугу. Није л тако? — Тако је. — Ви би нам били врло корисни у том погледу јер у вас нико не сумња. Награда вам је сигурна! Можете — ако ’оћете — и у напредак нешто да добијете. Ја верујем на вашу реч!... Чим сам вас видео — ви сте ми се допали. Дакле, оћете! — Конац дело крас! Прво да видимо дело — па онда награду. — То ми се допада! Ви ми се све већма допадате. Приђе са свим ближе Јови стеже му руке па га погледа у очи. — Млади учитељу!.. Стварајте себи каријеру. — А немојте ми само о каријери говорити. Сад још могу да мислим да ћу се сретно оженити, али доцније, на крају крајева, ја видим једног јектичавог старца чији су синови кочијаши а кћери у куплерају... Не говорите о каријери. — Та у каком учитељству! Зар ви не можете у полицију — Да видите напретка. - То је друго! — На мене се ослоните! - Збогом, господине! - Збогом! Јова силазећи низ басамаке хтеде пући од смеја. Кад изађе на улицу њему сину кроз главу ова мисао; Код нас вршиоци закона или су медведи, као онај пандур, или курјаци, као капетан Сава или лисице, као начелник Панта....Свега имамо — само људи немамо!.. XII. НА КРШТЕЊУ Учитељ Јова не може се, и поред све добре воље, вратити истога вечера кући. Требало је се ту састати са овим и оним пријатељем, опричати догађај, који га је дотерао у варош, припитати: „има ли што новом“?... и т. д. и т. д... Морао је преноћити. Док је у друштву седео и ишло је које како; али кад леже у постељу — као да га гује кољу... Освртао се тамо амо. У грудима му беше, као да је неко ватру наложио... Кајао се, ужасно се кајао што је остао. — Ја сам сигуран да она сву ноћ заспати неће! — говораше он. — Сирота Мара!.. Мој мили анђелак!... И ја легао!.. Идем с места... Како ће се она обрадовати кад ме види! Поруменеће они бели обрашчићи!... Идем, идем! Устаде и поче се облачити... Крв му је кипела у жилама, а срде лупало нагло и бурно... Обуче се, изађе у ходник и погледа на поље. Помрчина као тесто. Кроз главу му сену мисао: — Шта ће казати ови!...Да се бар нисам свлачио или да нисам ни казивао да ћу да спавам!... Баш је то лудо!.. Да ја у напред не промислим шта ћу да радим!.. Није му било на ино. Морао се вратити и лећи у постељу. Погледао је на часовник који куцаше на столу. Један по по ноћи. — Па... још три сата, па ће сванути — рече он. — Дај да прилегнем мало. И опет се спусти онако обучен у постељу. Мали часовник тик-такаше; Јова запали цигару а угаси свећу... Цигара сене а он готово гуташе оне димове, најпре нагло, онда слабије и слабије и, најзад.... цигара се угаси... Он заспа....— Кад се пробудио сунце је било искочило са два копља. Он скочи, сети се где је, а где би требао да буде. Гњев му је кипео у грудма. Он се љутио на себе самог, на послужитеља мејанског, на цео свет... Умио се на врат на нос. Онда изађе у мејану. Попи каву на врат на нос, плати рачун па — збогом!... Коња је гонио нагло. И ма да коњ беше добар и брз, њему се чинило да је милио. Пут му се отегао у бестрагу. „Лепа природа“ за њега не имађаше дражи. За њега је имало дражи само једно име, име Мара, и он га је целим путем шапутао. Желео је... али ко може казати шта је желео?... Било је ту жеља свакојаких; било је на пример и оваких: — Да ми је да сад нађем овде на путу једну кесу дуката.... наполеона!... Да има хиљада.. две... Мало је!.. Бар пет хиљада!... Па одавде, правце да идем, поп Живковој кући. И, тамо нађем све њих на окупу. Дочекају ме да не може лепше бити. Ручамо и тек по ручку ја од мајке њене њу просим. Сви се тек згледе, а ја рекнем: „Госпођо!... Ово вам стављам на расположење. Она код мене неће бити сироче!...“ — Помоз бог! — рече један сељак и прекиде га у мислима. Он диже главу. — Бог ти помогао! — рече. - ‘Вала богу кад си се вратио!.. А ја пошо у чаршију. — Ко си ти? — Ја сам Јевта, поп Живков комшија... — Шта ради попа? — прекиде га Јова. — Здрав је. Оде Максићу на крштење. Сад баш мало час срето’ и поп Дамњана, оде и он. — Код Максића? — Ја! Са поп Живком одоше и оне варошке... Он мени даде ову писму. Ево, рашчитај. Од отвори писмо. „Драги Јово, Синоћ сам чуо да си отишао начелнику. Рад сам да дознам шта је. Ако те ово писмо сретне у путу, похитај Максићу, ту ћемо те чекати. Здрави смо. Поздрављају те сви, а највише твој друг поп Живко“ — Попа ми рече — вели Јевта — ако те сретнем да ти дам писму; а ако те нигде не сретнем, онда да распитам у чаршији и да дам оном Срети мејанџији да ти како год дотури. — Е, хвала! хвала! — И ја ћу кући. — Зар нећеш у варош? — Јок море! — Ти си дакле само због мене пошао? — Ја! — Е, онда можемо кући. Ишли су неко вреле ћутећки док ће рећи Јевта! — Ама, учо, немој ми замерити, пит’о би’ те нешто. — Шта, Јевто? - Је л истина да те је капетан уапсио? - Јесте! — Их!.. Образ му његов!.. А славе ти, је л за то што си ти њега испис’о у новине? — Јесте. — Рђа га од бога отела! Баш је угурсуз! — Шта ћеш му? — Знаш, прича то мени попа, а ја се скаменио... Зар и то може бити?... — Може, Јевто! — Их, брате!.. Онда ништа од нас. Ово је скоро смак света!.. Кад је већ дошло до тога да се и државски људи апсе — онда ту нема добра!. А, славе ти, учо, кажи ми што те уапси? — Па због тога што сам писао против њега по новинама. — А мени кажу да је и због тога, што си ти сазив’о зимус нас те оно говорио. — И због тога! — А ко ли му то доказа? — Неки веле да је Петар. — А лопар му његов!.. Ако он не за зна за врљику ћукни не!... Пут што вођаше у К... беше пред њима. — Збогом, учо! — Зар ти нећеш са мном? — Нећу. Журим кући. Има триста послова! — Е, збогом пошо! Јевта оде право, а Јова окрену на лево. Јурио је као на крилима. Та опет ће да види Мару!... Стиже кући Максића. Чељад се устумарала по авлијИ и послује. Једна од жена прихвати му коња, а једна га позва у кућу. У ходнику се сусрете с Маром. Букнуше обрашчићи у девојчета као да пламен лизну. — Полаже Бог! — рече он. — Бог помогао! Руковаше се. Она му стеже руку. — Је си ли жив? упита. — Жив сам. Она утрча у собу као махнита. — Течо!.. Течо!.. Ево господин Јове! Сви поскакаше. Јова се појави на прагу. — О!... Добро дошо!.. Добро дошо!... викнуше они. — Боље вас нашао! — рече он. И рукова се са свима. — Седи. — рече домаћин. Јова седе, — Шта је тамо? — упита поп Дамњан. — Добро је. Обећао ми је начелник унапређење да му будем шпијон. — Шта? — Понудио ме је да му шпијунирам. — А ти? — Пристао сам. Они се окретоше смејати. — Зар баш дотле дошло? — Дотле!... И то ми обећао да ће ме превести у полицијску струку где ће ме он нарочито на уму имати. — Ама, збиља, шта је? — упита поп Лука. И Јова исприча све. Смејали су се његовом споразуму са начелником. Максић рече: Баш је потревио господине! — Јест, ка’ у ’ладну собу! — рече поп Живко. — Па какав му мислиш извештај поднети учитељу? — упита поп Лука. — То ћу смислити — рече Јова. — Донеше послужење те га послужише. Астал је био постављен. Заседоше и онако задовољни слатко ручаше. Пошто се — по обичају — даде дар и уздарје и жене устадоше, они при чаши вина продужише разговор. Поп Лука рече: — За дружину сазнадоше. Шта мислимо сад? — Да продужимо и даље, — рече поп Живко. — Где да се састајемо? Зар ту неће бити вребања? — Ево овако. — рече Јова. Сад настају славе и друга весеља! — Бога ми баш! — рекоше остали. Та ти је паметна, учитељу. — Шта имамо да се плашимо? Наша дружина напредује. Зимус, кад смо почели, било нас је дванајест. Сад нас има две стотине. До зиме биће и више. Корак по корак треба ступати у напред. Не треба наглити јер ћемо се уморити. Нека сваки обрати по једног па — доста!... Ви сте овде сви људи виђенији и богатији. Не одричите се сиротиње она се вас нигда одрећи неће. И наше ће коло расти. Објасните сваком, кога у коло уводите, његова законска права; упутите га нека их уме бранити, и ви сте створили свесне другове... Да би их боље утврдили у томе, покажите лично како се то ради. Онда смо сигурни. — А полиција? — упита Макса. — За њу је лако! — рече поп Дамњан — Јовин је план врло леп. Он је пристао да буде начелников шпијун. Зар не ноже неко од нас бити капетанов?... — А... то нећемо! — Не велим ја да то буде прави шпијун који ће му носити поруке и отпоруке. Ту треба мајстор, који ће то умети наместити, па да им свима памет помери... Ми морамо да радимо с рачуном - иначе смо пропали!... Ми у народу немамо противника. Наши противници то су полицајци и њихове пришипетље који оће да кметују... Дакле сама власт!... Шта нам треба да радимо? Треба бити с њима у љубави. И то не у правој љубави, него тако то удесити да се сваком оном чини да је тако. Кад тако удесимо онда смо на коњу. — Онда, како ти велиш, попо, треба и ђаволу свећу припалити. — Јест, и окадити га! — рече поп Живко. Треба и њему по некад! — Што мора бити — мора! — рече поп Дамњан. — На тај начин ми можемо радити мирно и безбрижно.... Кад се будемо са свим припремили, кад будемо имали своју војску — лако нам је ступити у борбу. — Па, да!.. кога велиш да почне с капетаном? - упита поп Лука. — Ето, ти! рече поп Дамњан. — Не могу ја! — Што? — Не могу!.. Ја би’ се с њим за час завадио. Мрзим тога човека!.. — Он у мене сумња — рече поп Дамњан — Мени не би ништа помогло, а ја би’ почео. Него, ево поп Живка. Поп Живко се насмеја: — Зар баш не може мене обићи? — Не може! Не може!... Ти ћеш умети с њим — повикаше сви. — Најпосле, нека ђаво носи! Покушаћу! — Неко мора. Ти му умеш свашта причати. — Та то ће већ ићи, само кад наумим. Сад сам баш купио једну њиву. Отићи ћу да потврди тапију. Почећу се пренемагати: како је покварен свет; како већ не поштује ни власт ни икога на пребелом свету. Поменућу и ове, „проклете“ новине. — Славе ти, ако те запита за онај допис... — рече Јова. — Ја ћу казати да си ти пис’о! — Шта? — Казаћу да си ти писо! Прво и прво вероваће ми због тога и за све остало. А ти мажи око начелника, он ће те заштити. — Врло паметно! — рече Јова и окрете се смејати. — Мени он неће моћи ништа. Међу тим теби ће дозволити да се са мном дружиш да би ме „искусио.“ — Тако је! — рече поп Живко. — Е јесте ђаволи! — рече поп Лука и насмеја се. — Ако мислимо нешто да урадимо, морамо овако! — рече поп Живко. — Није поштен начин борбе — рече Јова — али га се морамо латити, да би постигли цељ, јер цељ је поштена. — Дакле — рече поп Дамњан. — Ја примам капетана на свој врат, Јова је већ примио начелника. А ви, богме, гледајте сваки у свом крају. — Тако је! — Гледаћемо — рекоше остали. — Сад да уговоримо састанак. — Где ћемо? — Код мене, — рече поп Живко и погледа Јову: — Кад? — Јавићу вам. — Свршено? — Свршено! — Јова је донео новине. И сад отпоче читање. Чланак, дописи, све је прочитано. Отпоче се разговор о споразуму опозиције у скупштини. Свима је се допао и сваки увиђаше корист од тога. Чаша по чаша — и око засветли. А како неће? Те здравица куму и кумчету, те домаћину, те госту једном... другом.... готова посла... Дотераше и до песме и до шале. Сунце се спушташе на заранке кад поп Живко нареди да се запрегну коњи. Јова изашао у авлију. Нађе Мару где стоји крај баштице и гледа цвеће. — Шта радиш? — упита — Гледам цвеће. О... па немају лепа цвећа! — Немају семена! — рече он. — Да видиш само моје цвеће! — Није лепше од мог! — рече он и загледа се у њу. — Јао, боже!... Шта сам претрпела од кад си отишо! — прошапута она. — И мени је било тешко због тебе... Знаш, кад си ме погледала сузним очима, да сам хтео излудети! — Целу ону ноћ нисам тренула... Претурала сам се по кревету... Мајка се неколико пута будила....  Пита шта је, а ја је залагујем: да не могу да спавам од бува.... У тај пар изађе поп Живко. — Јесу ли готова кола? — Готова, попо. - Шта ви радите? — Ништа, разговарамо. — И гледамо цвеће, — дода Мара. — Оћеш ти с нама, Јово? упита поп. - Нећу, попо. — Добро би било да дођеш сутра. — Не знам хоћу ли моћи. — рече Јова. — „Не знам ’оћу ли моћи“ ? А што нећеш — Имам посла. — Имаш и код мене посла. — Збиља? — Врло важна, — рече поп Живко и погледа у Мару. — Дакле? — Доћи ћу. Изађе Марина мајка из куће. Поп Живко седе са њима на кола те одоше. И Јова са поп Дамњаном оде. И гости се разиђоше. Оста само домаћин са домаћима. XIII. ВЕРЕНИЦИ Био је један сат по  поноћи кад се Јова пробудио иза сна. Устаде, подиже завесу на прозору. На пољу помрчина. Звезде жмиркаху на небесном своду. Улицом нико не иђаше. Све поспало сем паса чији се лавеж чујаше у селу. Јова се врати кревету и седе. Налакти се и наслони главу на руке. Не хте палити свеће.... Седео је тако неко време, па кад му ноге утрнуше он промени положај. Намести јастук уза зид па се наслони. Расанио се са свим. Подиже се, напипа у мраку кутију дуванску на асталу, запали цигару па се опет наслони онако исто.... Кроз главу му јураху мисли летом. Све се збркало. Капетан, Мара, начелник, поп Живко, Максић... Ни на једној да се заустави... Једна реченица беше му само на уснама, управо један  стих од прекосавских песама, које су се у оно време најрадије певале. Он понављаше непрестано тај стих. Његов џепни сат тикташе на столу. Он изговараше стих по његовом такту. — Мо—ја—ма—ти—ћи—лим—тка. и т. д. Шапутање га обујмило. Никако да се заустави.... Би му већ и тешко. — Глупости! — рече и окрену се на леву страну. Опет то исто!... Он се наљути. Устаде и онако раздрљен ходаше по соби трудећи се да ништа не мисли... Изађе на поље. Хладовина ноћна задржа га, допаде му се. — Да огрнем капут и да донесем дуван; па изађе под хладник и седе на столицу. Запали цигару па се подними. Ветрић пиркаше по сувом лишћу и разлађиваше га. — Опет не стојимо рђаво! — рече он тихо. У сваком селу с једно на друго — имамо по десет својих људи.... Кад сам дошао овде — нико није умео зуба обелити. Помени му капетана као да си му поменуо бога!... А сад?... Слушам само ону двојицу у вароши како говоре!.. И то још у  кафани!.. Па кад ономе из М... рече један чаршинлија да би боље било да мало „утопли језик“ — он рече: „Па шта они мени могу? Ја сам човек сељак; не сме ми имање продати!.. А у апс нек тера, апс и јест за људе није за коње!....“ — Дивота!... Кад помислим да је српски сељак сад почео тако мислити и своје мисли јасно исказивати — онда: за две—три године ми можемо учинити огроман напредак!.... Чисто пролећу испред њега свесни људи. Он с њима разговара, па га по неки доведе и у неприлику, јер не уме да му одговори. — То би било наше царство, царство свести!... прошапута. — Зар немам право да се надам?. Ево ово до сад што је учињено даје ми наде и за у будуће!... Па се опет замисли. — Лажу кад веле да се не може ништа учинити!... Само треба овом свету казати лепо, а што је најглавније посведочити делом! Као год и у школи: очигледна настава... Урођеност нам је да идемо за човеком који је умнији и чвршћи. Карактер!... Та само да карактера имамо, онда смо победитељи!... Треба људи који се не даду ничим застрашити. Па и сама смрт таког човека више ме дражи но што ме плаши... — Хоћу!.. Хоћу ја да будем карактер!.... — Ала се мило разлева крв по жилама кад човек види да му посао напредује... Куд бих ја тражио већег задовољства од тога: кад бих видео да је мој труд уродио плодом!... И чисто се загледа у будућност у којој гледаше остварене наде и умишљаје. Као круна тој срећи узвисила се Мара мила и светла као анђео пред престолом божијим... Сав се предао мислима које га све више раздрагаваху... Машта његова пењала га је на оне сјајне звезде. У души осећаше лакоћу и сласт. Срце му је жудело да цео свет загрли једним загрљајем и да пољуби једним пољупцем.... Белина, плавило и руменило зорино извуче му жељу из уста: — Господе!.. Дај ми среће Господе!.. Дај ми моћи и снаге да истрајем!... И после те најсветије молитве поче нагло ходати тамо — амо... Сунце се роди велико, светло. Замириса ваздух и биље свежином... Послужитељ устаде. — Зар ти ниси спав’о? упита. — Спавао сам. Дај ми поли! Уми се, обуче и поиска каву.. Пошто је каву попио нареди посао послужитељу, а он узе штап па се крену поп Живку. Ведро је поздрављао људе, које је путем сусрео, и природу коју је Мара обожавала. Код куће је нашао поп Живка и све укућане. Мара румена и свесна као пролетње јутро истрчала је пред-а-њ. Очи су јој се светлиле од радости. — Дође ли? — Дођох. — Од кад те чекам!.. Бајаги шетам а ја само измичем из авлије да бих те угледала.... Течо!.. Ево господин Јове!... Поп Живко изађе пред Јову. — Добро јутро, попо! — Бог дао!... Е бога ми си добро уранио! — Као што видиш. — Ајде да седнемо.... ’Оћеш у собу? — Можемо и овде, на пољу, — рече Јова. Поседаше. — Деде Марушко, моје дете, донеси послужење. Мара отрча у кућу. — Како си спав’о? — упита поп Живко. — Добро, — рече Јова. — Јуче сам ти каз’о да дођеш да се разговоримо о једној врло важној ствари. — Јест, казао си. — Сећаш ли се? — Канда се сећам. — О Мари. О њој ћемо говорити. Јова ћуташе. — Причао си ми о догађају у Београду. Кад сам те саслушао, мени је било веома жао што си тако несрећан. Кад сам увидео да та женска није никоја друга него Мара, ја сам се смејао твоме „роману.“ Ту сад нема тешкоћа. Мислим да сте се вас двоје споразумели? — Јесмо. — Она те воли. — Знам. — Јеси вољан да се жениш? — Шта ћу?.. „Први је залогај најслађи“! А „ко се рано ожени и рано руча — никад се не каје“ — вели наш народ. — Тако је. — Вољан сам, — рече Јова. — Ти ’оћеш Мару? — Јест. — Али, знај, Јово. Мара је сирота девојка; она не носи мираза. — То нисам ни тражио. Ја нисам никад грамзио за богатством. Моје је богаство — моје задовољство. — Лепо. Али Мара има мајку. — Нека дође нама. И најчистији рачун налаже ми да је узмем себи. Сем тога Мара има свој хлебац. — Дакле нена никаква неспоразума? — Нема. — Ја те молим: промисли се! — Ја сам све промислио. — Е, лепо. На путу не стоји ништа.... Нег, јеси ли пит’о твоје родитеље? — Одобриће. — Онда... ти ћеш данас да даш реч овде, пред нама свима: да ћеш узети Мару за жену. После се спреми те проведи обичај. — Хоћу, — рече Јова. У тај пар Мара изађе из куће. Донесе послужење и послужи их обојицу. Поп Живко је гледаше некако испод ока. Пошто попише и каву дигоше се њих два у башту. Ту су шетали и разговарали о другим стварима. О Мари ни речи, сем што му поп Живко рече при поласку у башту: — Немој мислити да ти је намећем! — Молим те, не говори тако! — рече му Јова. — Добро!.. рече поп и прекиде о томе. Позваше их на ручак. Поп Живко је поставио онакав исти распоред за асталом. Јова седећи до Маре помишљаше на породицу на срећу у породичном животу. Готово беше раздраган. Хтео је сам почети разговор да га не претече поп Живко. Он рече Мари! — Па, Марушко?... Шта велиш, да ми тебе нешто сад удамо?... Мара обори очи у тањир и ова порумене. Није она ништа знала. — Што кријеш очи? — Мани, течо! — промуца она. — Е ман’о би’ ја сад, ал нећеш ти после. — За кога ћеш, зете, да је удаш? — упита њена мајка. — Па ја велим: да не тражим ваздан. Ево младожење уз њу. Сад, само ако је њена воља. Мара се узбунила. У глави јој је грмело. Што би из ненада, на једаред, као гром из ведра неба.... — Само ако она ’оће!.. Без њене воље — не дам је!.. Оћеш, Марушко? Она ћуташе. - Ако нећеш није ништа ни било. Нећемо о томе више ни речи! — рече поп Живко и ђаволски се насмеши. Те његове речи тргоше Мару из забуне. Она помисли: све пропаде. — Течо! рече она — Што си морао изабрати да баш о томе говориш? И погледа га прекорно. — Па лепо, душо! — рече поп. — Ја нећу више говорити. Признајем да сам крив. У души Мариној је врило. Љутила је се на њега што се силом гради да је не разуме. Није знала шта да му одговори... Она погледа у Јову? он проговори: — Збиља!... Кад се о томе повела реч, ја молим ову поштовану породицу да ме саслуша. — Добро, Јово, говори! — рече поп. — Ти ме попо добро познајеш. Ти знаш и све што је у мојој души. Ја волим госпођицу Мару, и, целога мога века, ја за себе бољег друга не бих тражио. Сад питам вас, питам њену мајку а и њу: јесте ли вољни, ви да ми је дате, а она да пође за ме? Ако сте вољни да знам... Ово је дошло изненадно; нисам се спремао за овај случај; али ако се споразумемо ја залажем моју часну реч, која ми је светиња, да ћу је узети за жену. — Ми нисмо противни, рече поп. — Шта велиш ти, свајо. — Зете, теби верујем. Што год ти рекнеш ја порећи нећу! — Само не знам шта ће Мара рећи. Ми нисмо противни. Шта велиш, Марушко? Она ћуташе. — А? Она опет ћуташе. — Ето, неће, — рече поп и погледа све. — Хоћу!.. прошапута Мара. — Шта рече, шта? — Хоћу — рече она. — Е, онда лепо!... Јово, брате, нека ти је са срећом! Маро! Теби честитам од свег срца! Ти ћеш добити ваљана мужа!.... Јова се рукова с њим и свима, а Мара их изљуби у руку. — Сад сам расположен!.. рече поп. — Сад би’ се опио од радости!... И ти, Јово, у мојој породици, и од сад да будеш са свим наш!... Господ бог нека благослови својим благословом ову свезу!.. Живели!.. — Живели! — рекоше и остали — Па, Марушка?.. Како сад, удавачо?.. Па баш: „’оћу па то ти је!.. Ни се стиди мене ни тетке ни мајке, него кидисала ка’ за очи: „’оћу! ’оћу“! — Од куд сам баш тако? рече Мара и напући уста. — Де, де!.. Бури се ти!....Ето, чим се испроси а она показа нокте!.. Погледај, Јово, молим те!.. Јова се смејаше. И остали тако исто. Кад виде Мара где је дирају, она рече: — Па баш да сам и тако рекла!... Ја нисам мислила седе плести него удати се. — Видиш!.. Само да се натовари коме на врат!.. Но! но!.. Шали се теча, душо, шали!... Бога ми, Јово, имаћеш красну жену! — О!.. у то сам уверен!.. — Али, господине, и — ако бог да зете, Мара не носи мираза, — рече Марина мајка. — О томе је свршено! — пресече је поп Живко. — А куд ће јој бељи него што има свој сигуран хлебац! — рече Јова. — И ја ништа више немам!.... — Јест! — рече поша. — Па ако им треба нек зараде! — Тако је! — рече Јова. Разговор се настави и после ручка. Ту је се пило па, богме, и певало. Поп Живко је натерао Мару те је опет морала певати: „Еј, пусто море“!... Мара је певала и опет са осећајем. Кад је дошла до оног стиха: ...поп Живко је смотрио како је кришом погледала Јову, и како се заблистала суза у оку њеном.... Весели и задовољни усташе иза астала. Поп Живко хтеде мало „да прилегне,“ јер беше веома јака врућина. Поша и Марина мајка одоше у кујну. Заручници осташе сами. — Хајде да ми из течиних књига изабереш што год за читање. — Хајде — рече Јова. И уђоше у кућу. Марине су се очи сијале од велике радости. Чим се нађоше на само, она погледа Јову правце у очи и рече: — Једва! — Хвала богу! — рече Јова. — Сад сам твоја! Много казују те три речи кад изађу из уста младог девојчета. Бар Јова је тако осетио, кад је обавио руку око њеног витог стаса и пољубио оно врело лице и сјајне очи. — Седи! — рече она. Јова седе. Она седе крај њега на креветац и узе његову руку. — Ђаво га знао! — рече — али ја не умем да кријем!... Мајка је одмах сутра дан, по твом одласку, сазнала. — Ко јој је казао? — упита Јова. — Ја? — Ти? — Ја!... Нисам могла да сакријем!... Бар не могу од ње ништа да сакријем!... Она одмах позна... А после, она мене много воле и мази; никад ме још није ударила, па сам ва век могла пред њом бити искрена... Тако и ту!.. Чим је приметила немир код мене — одмах ме је питала: „шта ти је?“... Ја сам крила: како је књига жалостивна, како ме глава боле; право рећи: лагала сам је... Али оне ноћи кад сам устала и стала код прозора диже се и она. (Ја сам мислила да спава). „Шта је теби, чедо моје“ ? — „Ништа мамо“ ! — рекох. — „Не може ту бити без ништа!.. Ти сва гореш!.. Да ти није зло“? упита она брижно.... — „Није мамо“!.. — Шта ти је онда?... Кажи мајки чедо моје“!... И ја кажем све. — А она? — упита Јова. — Ништа узе ме само за руку и доведе кревету; рече ми да легнем а она седе крај мене те ме узе миловати. — Није те карала? — А... није. Она је врло добра.... — И она ће с нама живети. Ја сам казала попу Живку. — О како си добар!... Онда ћу бити потпуно срећна!.. Ту ти, ту мајка!,.. Све ћемо уредити.  Наша кућа мора бити чиста као кошница! То ће бити моја брига. Све ја то умем; мајка ме научила!... Све чисто и уредно, а ти тек дођеш, а ја устанем као старе жене... Је л да ће то бити дивота? Он климну главом. Уживао је у њеној веселости и њеном звонком гласу. — Онда рекнеш: — Маро, дај да ручамо!“ А ја одмах чист чаршав на астал, па лебац и со, па тањире на јело.... Па онда седнем до тебе те ручамо. После ручка пијемо вина из једне чаше ја и ти.... Застаде. — Но, шта је? — Боже!.. Ала ја брбљам! А мајка ми је казала да не ваља да много торочем; и казала ми је да није баш лепо што трчим једнако за тобом.. Ја сам пробала да ћутим, да се не макнем, да не погледам у те, па — не могу!,.. Јова је поглади по коси. — Говори, чедо, говори!... Ти ћеш ми бити мој разговор. Ја, злато моје, уживам у твоме ћеретању!... Она се загледа у њега... Онда се од једаред трже. — А књиге? — Ето их! — рече он. — Али изабери ми. Јова приђе књижници. — Је ли?.. А смем ли ја читати романе? — За што не? — Кажу: да романи не ваљају. — Има их много што ваљају, као друштвени, историјски... - А имаш ли ти доста књига? — Имам. - Ала ће то бити дивота!.. У вече седимо и читамо до неко доба!.. Је ли, ти ћеш и мене поучити, па да и ја знам колико и ти?... Јова се насмеја. — Хоћу, злато моје! Бога ми чисто ме стид да признам: да не знам ништа. Ето, могу бити учитељица а ништа не знам, сем оно мало што треба за школу... — Научићеш, злато моје, нешто из живота, нешто из књиге. Ко хоће да учи научиће... Ево ти једног романа. — Како се зове? — „Бој код Мората“ (Муртена). Ово је роман историјски. Из њега ћеш видети како су се Швајцарци борили за оно своје стење и слободу. Исто онако као и наши Црногорци. — Је ли? — Шта? — Хоћеш ли данас кући? — Хоћу. Она напући уснице. — Шта је, лудо мала? — упита он загрливши је. — И теби је по вољи да чезнем, — рече она. — Не иде то тако, злато моје!.. Ја бих најрадије остао крај тебе целога века!.. Ја сам толико жудео за тобом... али ти знаш да ја не живим овде. За то морам да идем кући, јер пада у очи. — Ја ћу бити као луда! - Јова је посматраше. Ово беше дете, наивно, искрено, које не беше у стању ни једне тајне сакрити. Он је се надао да ће „његова вила“ бити научена. Међу тим, он гледаше пред собом створење које никуд није макло ван крила материна. Он се радоваше што ће од ње начинити женску која ће светлити својим карактером. Љубљаше је и миловаше. Она се топила под његовим пољупцима. Он осећаше како јој срце бије и пријатан дах из њених чистих девојачких уста... Али, време беше: да се кући иде. Испратила га је Мара са мајком. Уз пут он каза мајци Мариној своје намере, своје погледе на кућу. Њој се допадаше. Она је такође од свег срца заволела Јову. XIV. 19. ОКТОБАР 1830. ГОДИНЕ. Јова је сваки други дан одлазио кући поп Живковој. Сви су сељаци знали да је испросио ону „варошку.“ Женскиње је завидело Мари, више пута кад би их видели да шетају једно с другим „под руку,“ а по нека би сељанка тек рекла: — Ај’ој тужна ти сам! ...Није и’ ни срамота!.. У по дана се загрлили!... Једног дана, баш ће бити првог В. Госпођи, седеше поп Дамњан и Јова у његовој соби и разговараше. Док тек дође послужитељ општински и донесе једно писмо. — Је ли за мене? — Није него за попу, — рече овај. И пружи писмо поп Дамњану. У писму се наређивало од стране конзисторије да „с места чим позив прими престане конзисторији.“ — Шта ли ће то бити? — упита Јова. — Не знам! — рече поп Дамњан. — Јеси ли имао каквих послова код конзисторије? — Нисам. — Сети се! — Нисам, но! — Да те није ко зашто тужио? — Не знам. — За што ли ће бити? — Не знам. — Мислиш ли ићи? — Мораћу. — Кад? — Сутра.... — О шта ће то бити? — рече Јова и замисли се. Мислили су дуго обојица, али ни један не нађе узрока за што власт зове. — Мора да је каква тужба! — рече Јова после дужег ћутања. — Сигурно!.. Али ко ме је то могао тужити? — А нађе се по неки!... Најзад, ја сам ти сигуран сведок. Поп Дамњан дуго и дуго лупаше главу. — Остави, не мисли!.. Знаћеш сутра рече Јова. — Та... то јест, али... - Шта: али? — Подлаци су!.. Могу човеку створити ’иљаду зала. — То могу!.. Али не ћемо ни ми седети скрштених руку. И ми ћемо се бранити! — рече Јова. — Најпосле, што бог да! — рече поп Дамњан. Поседе још мало па се диже и оде. Сутра дан кренуо се рано у варош. Чим је одјахао коња и мало се очистио он се диже у конзисторију. Јави се момку на вратима и овај га пусти унутра. За столом сеђаше „пречасни“ прота Милинко и двојица свештеника, судија. — Добро јутро! — назва поп Дамњан. — Бог помог’о! — рече прота. — Ама шта ти то тамо радиш? — Шта могу друго радити но оно што ми моја свештеничка дужност налаже? — рече под Дамњан. — Колико има како ти је жена умрла.? — Десет година - одговори он чудећи се томе питању. — У којој години од рукоположења? — У првој, у петом месецу. — Где живиш ти сад? — Код таште, мајке женине. — Несрећни сине! — рече „пречасни“ и одмахну главом. — Што господине? „Пречасни“ зазвони. Послужитељ уђе. — Води га тамо, у архиву, нек му прочитају тужбу. Поп Дамњан изађе чудећи се; каква то тужба може бити, и шта у опште ту посла има његова покојна жена и његова ташта?... Писар га дочека у архиви и пружи му један акт. — Шта има ту? — упита он. — Прочитајте, — рече писар. Он отвори акт и прочита. „Достава.“ Он се насмеја. Прочита доле потпис: Илија Кончаревић. Он се опет насмеја а склопи акт. — Шта је, господине? — упита га писар. — Чудо ми је што ме газда Илија доставља конзисторији. Он то није до сад радио; он је обично достављао полицији. — Јесте прочитали тужбу? — Шта ћу да читам?.. Сигурно каква бљувотина!.. Нећу ни да одговарам!. Напишите; неће ни да одговара. — Господине!,. Та се достава коснула ваше части. Ви морате ма шта одговорити! — Збиља? — Збиља! Он узе акт, који је био на астал бацио, и прочита готово гласно, најпре лепо а после грцајући: „Конзисторији Епархије: „Г. Дамњан Јевтић свештеник, већ десет година како живи ванбрачно са својом таштом. Са њом је родио и неколико деце, па да би се то прикрило они су децу одмах но рођењу давили и закопавали. Достављам ово Конзисторији у нади да ће наредити да се овако недело извиди и кривци казне по закону, јер кад овако раде свештеници шта онда остаје простом народу; а то би власт и закони требали да предупреде и кривце најстрожије казне. 6. Августа 1880.  У К... Понизан Илија Кончаревић. Поп Дамњан се скаменио. Прихвати се руком за астал да не би пао. У лицу беше дошао као  лист хартије. По челу му избише крупне грашке зноја. Писар примети и даде му столицу. — Се’те, господине. Он се свали на њу. — Шта имате да одговорите на ову доставу?... Он дође мало себи. — Имам да кажем: да је све гола лаж!.. А молим моју духовну власт нека пропита и испита све моје сељане, па ако и један потврди наводе у достави — онда.... онда не друго — ја себи изричем пресуду!. — нека ме стреља!.... — Имате ли још што да кажете? — Ништа више, до то, да је достављач подлац и нитков. — Потпишите. Он потписа име и презиме, узе капу и изађе. Послужитељ му рече. — Ајде овамо! Он уђе опет у заседање. И „пречасни“ и оба члана гледаху га са неким сажалењем, — Јеси ли чуо за што се оптужујеш? — Чуо сам, господине. — Јеси ли одговорио? — Јесам, господине. — Шта си могао на онаку доставу одговорити? — Све је лаж, — рече он. — То је лако казати, али треба и доказати. — Доказаћу. Нека се питају сви моји парохијани, па ако и један потврди навод — дозвољавам — не да ме рашчине — него да ме стрељају! — Несрећни сине! — рече опет „пречасни“ и одмахну главом. — Сем тога, господине, ни он није поднео никаквих доказа. Ако ће се веровати тако на просту реч ма ког било ниткова — онда онакав један нитков може пола света на робију послати!.. — Знам ја да је твоја глава пуна адвокатски вицева!.. Ал, иди!.. Дело ће се послати полицији да исљеди, па ако буде кривице: држ’ се!... Сад иди. Он изађе. Улицом је ишао као луд. Људи нису ходили него су играли око њега. Он као да хођаше но неком бездану, у коме одјекује тупо сваки глас. Дође у каФану где је одсео, и одмах оде у собу. — Оћете ручати господин попо? — питаше га мејанџија. Он климну главом не знајући ни сам шта ради. Налактио се на астал. Мејанџија доносаше јело једно по једно — он ни да окуси.... — Господине! Он ћуташе. — Господине! — викну мејанџија по други пут. Он диже главу. — Јесте ли здрави? — Јесам. — Ја сам мислио да сте болесни па сам ’тео да пошљем по доктора. — Опремите ми коња. — Добро сад ћу. — И дајте рачун. Мејанџија оде и врати се са рачуном. Он исплати. — Јел изведен коњ? — Јесте. Он устаде и узе штап. — Збогом! — Збогом пошли, господине! Он опкорачи коња и оде. Мејанџија гледаше за њим зачуђено. Кад он замаче за ћошак, овај се прекрсти и рече: — Буди бог с нама!... Шта је човеку?... Изјахао је из вароши. Зној га облио свега... Прса му беху тесна; не могаше да дише као да му је душа стињена међ два камена... Он не могаше да верује у истинитост свега што је за три часа преживео; не могаше да верује, да зајиста постоји така достава против њега. Све му изгледаше да је у сну... Он погледа око себе, виде да је на путу, да иде из вароши кући, да јаше свога вранца.... Сети се „пречасног,“ судија, писара па.... опет, опет!... Људи пролажаху и називаху му бога — он једва одпоздрави поздрав.... И дође му тешко као да лежи на дну неке јаме, на очи не виђаше, само му неке сјајно — црвене искрице избијаху пред очима.... Он, као да би хтео да изађе из те јаме, да побегне од тога кужног ваздуха, који га је давио — удараше јадно живинче немилосрдно... Свега га је у пену обукао. Ни сам не знађаше кад је стигао, у село. Није знао ни да је школу прошао. Јова га је очекивао. Кад га смотри он викну. Но овај се не осврташе. Јова прође кроз башту и изађе пред-а-њ. — Стиже ли? Он ћуташе. — Попо! — Он диже главу. — А? — Шта је, човече? - А... ти си Јово? — Ја сам. Шта ти је?.. Што се ниси увратио? Он врати коња назад. И Јова се врати у авлију. Одјаха коња и пође посрћући. Јова не могаше да се начуди шта му је. Очи су му мутне и закрвављене а посрће!.. Да није пијан? — Није! — Мишљаше Јова. Пио сам с њим толико пута; на њему се никад није познало. Најзад шта му знам?... — Хајде у собу. Он пође с њим. — Седи. Он седе. — Шта је!.. Што су те звали? Он ћуташе. Јова се чуди само. — Звали су ме — рече он промуклим гласом — звали су ме... Па застаде. — За што? Он погледа у Јову, диже се и пође но посрну. Јова га дочека на руке. — Дамњане!... Шта је теби? — упита Јова пренеражено. Он бризну у плач. Сузе су ишле потоком И слевале се низ Јовино одело. — Дамњане! - Шта је?.. Он заусти. — Ах! Јо-о-во бра-ате! И ту га загуши јецање.... Јова га не хтеде дирати. Нека му сузе олакшају бол на срду... Он јецаше, јецаше; онда диже руке са Јовиног рамена и паде по кревету.... Дуго, дуго је плакао. Кад се примирио, он се подиже. Јова је стајао уз прозор. Чим се он подиже Јова приђе. — Шта је, Дамњане? — Оптужен сам грозно!... — За што? — За ванбрачан живот. — С ким? — Са мојом таштом? Јова се скамени. Учини му се да није добро чуо. — С ким велиш? — упита га по ново. — Са мојом таштом!.. — Ама није могуће? — Са свим могуће! — А ко те тужи? — Илија Кончаревић. Јова седе. — Па?... упита. — Полиција ће ислеђивати дело. — Полиција? — Полиција! — Је л подвео сведоке? — Није — Јова прохода по соби неколико тренутака,. — Не брини се! — рече. — Шта? — Не брини се! — Како? — Полиција ће морати прекинути над тобом ислеђење. — Како? — Нико неће ништа посведочити. Овде су све наши људи, па се не морамо бојати подлаца. — Али глас? — Е, нешто се мора претрпети. — А, ја ћу њему да се осветим! — јекну поп Дамњан. — Ја се морам напити крви његове до зоре или црћи! — То нећеш. — Морам! — цикну поп Дамњан. — И Јова кад га погледа, стресе се. Очи му севаху као муње. Јова му приђе. — Ако код тебе сад, у тим приликама, важи паметна реч — ја бих рекао једну. — Да чујем, говори! — рече поп. — Седи. Поп Дамњан седе. — Ти велиш: ту је повређена твоја част? — Са свим! — И ти велиш да то мораш крвљу прати? — Са свим тако! — На кога ти имаш да дигнеш твоју руку? — На Илију Кончаревића. — Знаш ли ти да тим себе бацаш у веће зло? — Тешто! — Због једног Илије Кончаревића ми губимо тебе. Вреди ли да ти собом плаћаш крв Илије Кончаревића?... Вреди ли да ти данас, кад највише потребујеш општој ствари, за тако једног подлаца даш свој живот?... — Не вреди, — Е, тако!.. Паметно размисли! Ја ти нећу рећи сад ни таке ни таке! Он се ућута. Јова ходаше преко собе. — Добро! — рече он — Сад не; али он мора бити мој макар после десет година!.. Ја га не могу гледати!... — Политички рачун налаже нам да још са њим лепо поступамо... Ја мислим, да си ти човек који ће у стању за време све предурати!... — Имаш право!... Добро. — Ти видиш, да ми не водимо борбу са људима од начела него са подлацима. — Па? — упита поп Дамњан и погледа Јову. — Поштено борбу водећи, ми би страдали. — Зар да је водимо непоштено?.. То нећу; волим умрети! — Не непоштено него вешто. То је оно: окади и ђавола који пут... Он ће сам доћи на лепак!... — Дакле, да са њим живим лепо. — Јест. Па ако га ошинеш који пут нека не зна да си ти, него нека лута. Поштена је борба лепа; али кад душманин гађа иза бусије, теби би сматрали и најлуђи за будалу кад би изашао с голим прсима!... — Тако је, Јово!.. Поштена ти је реч да ћу ћутати... Сад збогом!.. Мрак, већ пао на земљу. Поп Дамњан појаха коња и оде најлак. Кад је био код гробља, (поред њега је пут водио) сиђе и привеза коња за ограду а он уђе у нутра. Застаде пред једним високим, белим спомеником, прекрсти се и целива га па се спусти на земљу крај њега.... Потоци суза летели су из његових очију те цвеће на гробу поливали... Ту му је лежала жена. Он не имађаше никога свога сем тога гроба; њему је исповедао своје боле... Душевни болови руше... Неколико белих кончића беше међ његовим црним власима; неколико бора попело се и наместило на његовом ведром челу... 19. Октобра око пола ноћи закуца неко на Јовином прозору. — Ко је? — упита Јова. — Ја сам. — Који си? — Јевта, зар ме не познајеш? — А.. ти си, Јевто? — Ја! — Које добро? — Добро, ако бог да! Отвори да уђем, имаш једно писмо од поп Живка. Јова изађе те отвори врата. Јевта уђе посрћући. — Шта је, Јевто? — Е, шта је!.. Ето видиш шта је!... Веле: пиј Јевто!... Јако је — однеће!.. Јес ђавола однети!..   Ал ако не може однети — може оборити!... Како си?. — Хвала богу! — Нека богу ’вала! — Камо писмо? — Ево га!.. И претура Јевта по своме јанџику где осим дувана кремена и оцила, беше и писао. Он га извади. — На! — рече. — Јова погледа на адресу. Беше упућено на њега. Он отвори. Поп Живко писаше. „Драги Јово. Вечерас сам стигао од вароши. Донео сам једну најрадоснију вест: влада је пала. У новом министарству је и Гарашанин. Дођи и то одма. Све је наше друштво код мене. По Јевти шаљем коња. Грли те твој друг поп Живко.“ Јова пун радости. За час навуче одело. Јевту питаше где је коњ. — Ето пред капијом. — Хоћеш ти ићи? — Иш’о би, ама не могу!.. Знаш да сам се опио ка’ клин! — Добро, ти лези! Ето кревета. „Јевта леже. Од угаси свећу, опкорачи коња па све у трк. Друштво беше у највећем расположењу кад је он стигао. Дочекаше га са пуним чашама. Ту се изљубише као на Божић. — Добро нам дош‘о! — Боље вас нашао! — Срећан наш празник! — Амин да бог да! — Седи!... Ево новина! — рече поп Живко. — Читај и уживај!... Марушко!.. Дај — де твом будућем једну чашу! Мара донесе. Поп Живко нали у њу вина, па онда рече: — Де ову, брато, за здравље нашега светлога књаза који нас опрости оне несрећне џериме!... Бог му дао царство Душаново, јунаштво Обилићево и Ајдук Вељково, мудрост Милошеву и Мијаилову, века Адамова!.. Нека Србија процвати под владавином његовом и његових министара и нека му благодарност и оданост народа српског буде алем камен у круни његовој. Живео Књаз!.. Живела Књагиња! Живело чедо њихово! Живели нови министри! Живео народ српски!.. Живели! Сви попише у кап. Свирачи свираху „Химну.“ — Кад си из вароши? — Вечерас. — Кад ове скупи? — Вечерас. — Како је у вароши? — Гуди!.. То се пије, то се просипа... Не пита се ко је газда ко сирома! — све се грли и љуби!... — Кад сте добили глас? — Данас. — Брзо се чуло свуда? — Ка’ да пуче!... Само погледаш, затварају дућане па одоше у мејане. — А шта раде њихови? Сагли главе па ћуте. Тек ће по неки прошкрипати: ништа је то!. Доћи ће наши опет на владу! — Јест! С оне стране године! — рече Максић. — Чује ли се што за скупштину? — упита Јова. — Избори ће бити 30-ог Новембра! — 30-ог? — 30-ог! — Де да се договоримо кога ћемо за посланика! рече Јова — Кога ’оћеш другог? Ево поп Дамњана!.. Шта велиш попе Луко? — Слажем се! — А ви браћо? - Тако исто. — Нећу ја моћи бити! — рече поп Дамњан. - Што? — Што сам под ислеђењем. — Ја сам теби казао: да акта морају у архиву, јер нико му ништа, ама баш ништа није доказао! — рече Јова. — Зар баш нико? — упиташе ови. — Нико! рече Јова. — А после тога, чим ти будеш изабран и сам ће капетан то учинити. — рече поп Живко. — Баш ће онда тек да смета! — рече поп Дамњан. — Не знам ја ону слаботињу, Саву!... Он ће све учинити, само да добије класу. — Јесмо ли на томе, браћо? упита Јова. — Јесмо! — Е сад за здравље посланика — рече поп Живко и наточи чаше. Испише сви у кап.... Весеље је трајало до зоре. Свирачи су свирали; сви су певали. Ту је отишло ваздан здравица.... Весеље беше не описано. Сутра дан је продужено... И тако — весеље је трајало три дана... Тридесетог Новембра 1880 године састаше се сви „повереници“ код среске канцеларије. Подолазили су иза ране зоре. Капетан Сава сеђаше у мејани те разговараше са некима. С места се видело да је капетан попустио. Кад је дошао поп Дамњан са Јовом он их дочека да не може лепше бити. — Шта ћете пити? — питаше их он. Поп Дамњан хтеде да одбије част али Јова рече намигнуши на попа: — Каву. Капетан поиска две каве, па се окрете попу Дамњану. — Знаш ли, попо, шта је са оном твојом ствари? — Шта? — упита поп. — Баш сам је јуче оставио у архиву; прекинуо сам над тобом ислеђење, јер нема дела. — Велим ја теби, попо, да ће тако бити! — рече Јова и намигну на попу. — Ја сам знао, господине, да нема дела. — А... бога ти, потварање само!.. Ништа ти горе није него кад се сељак проугурсузи. За њега после нема светиње!... Ја сам хтео још у почетку да ту ствар прекинем, али, опет, велим: дај да видим. А, вере ми, вам кажем сам нисам веров’о да ту има истине. — За бога!.. Така глупост!... Ко би још и могао веровати? — рече Јова. — Шта ћете?.. Ја би’ то давно бацио у архиву, али кад старији заповеди — шта ћу? — рече капетан. — Тако је, господине — рече поп Дамњан. — Јел-те?... Кад човек иде за ’лебом.... — Да бо’ме!.. Да бо’ме!... Капетану засјаше очи; он је мислио да их је преварио. Донеше каве. — ’Оћете по једну ракицу? — упита он. — Благодарим! рече попа. — ’Оћеш ти, учо? — Па... могу једну. — Добро је то: на јутро по једну... Дај-де једну „љуту.“ У тај пар викнуше да се иде судници. — Зар нећемо канцеларији? — упита Јова. — До сад је тамо избор свршаван. — А... нећемо — рече капетан Сава. — Ово је народска ствар. Нека буде у општинској судници. — Најбоље и јест. — За то сам тако и наредио. — Ајдемо, господо! — рече поп Дамњан. — Извол’те, гоподин капетане, и ви с нама! — рече Јова. „Не може отрпети да га не уједе. — А... ја ћу на дужност. — Капетани јако немају ’вам’ посла! — рече један сељак који уз њих стајаше. — Нек ови гледе „концеларију,“ а тако је и њима јако наредио „министар.“ Капетан не рече речи. Поп и Јова једва се уздржаше од смеја. Дигоше се судници. Свет се искупљаше. Преседник општине изађе гологлав, погледа по сакупљеном народу па рече: — Браћо! Данас треба да се изврши избор народног посланика. По закону најпре нам требају четворица за бирачки одбор. Изберите и’... — Па ево поп Дамњана, поп Живка, Максића и Стевана Петрића — рече поп Лука који тек што беше дошао са поп Живком. — Примате ли и’ браћо? — упита председник збора. — Примамо! Примамо! — гракну народ. — Е, онда, ви који сте изабрани, ’ајте овамо! — рече он. Они одоше у судницу. После неколико минута изађе из суднице преседник и објави: да је бирачки одбор изабрао писаре и да избор почиње. Гласање ће бити по општинама.... Избор отпоче. Јова и поп Лука одоше у мејану. — Нема потребе да будемо на пољу — рече Јова. — Избор ће испасти врло добро. Неколико пута одлазио је да види како иде гласање... Једаред се срете са газда Ђошом. — Како ти газда Ђошо? Газда Ђоша зину... Тек после рече: — ’Вала богу! И онда стаде гристи бркове. — Ово се, богме, мушки гласа!... На попу већ сто гласова.... Газда Ђоша „звоцну“ два-пут-три зубима па опет рече: — А луд свет! - Што, газда Ђошо? — Ја не би’ никад глас’о попа. Није то за њега. — А зашто? — Он нек гледа његову цркву!... Зар није брука и то, што је данас, на празник оставио цркву а дош’о воде да седи у судници? - То му је право дао закон — рече Јова. — Знам... Ал он је треб’о да одслужи службу. — И овим начином он служи службу. — Зар у судници? — Сад служи отаџбини и закону. — Та већ знам ја да ти њега умеш бранити! — рече газда Ђоша и поче нагло гристи бркове. Свет се поче купити око њих двојице. — Не браним ја њега, газда Ђошо, него га закон брани. — Та ви све умете подвести под закон. — Ове си законе ти као посланик градио. Што се љутиш на своје дело. Газда Ђоша опет поче гристи бркове. — Остави га, учо, славе ти! — рече један сељак. — Да знаш ти како је њему јако жао, ти му не би речи рек’о! — А шта ми је жао, Аксентије? — упита газда Ђоша. — Жао ти је што си и Перу повео кад ниси више!.. Он те један глас’о, па ка’ да се потпрдно!.. Да си се бар облизнио!.. Смеј се заори са свију страна. — Бога ми јес! — рече Аксентије. — Да је бар повео још једног, али га пусто нема!... Подер’о би гвоздене опанке, а не би га наш’о у овом народу! — Усрећите се попом! — рене он љутито. — Ако бог да! — Јес даће ти! — рече газда Ђоша. Поп нема ни кучета ни мачета. Кад оде тамо он ће само гледати за свој џеп. Мари он за твоје синове!... — Видим што си ми и’ и ти заклонио!... рече чича Милан Грујић — Отиш’о си само тамо те се надрем’о и спустио паре у џеп. Ако си кога заклањ’о, заклањ’о си себе и своје. Твога си сина ’тео да дигнеш у небо а мога да бациш у бездан!... — Није, вала, Милане! — Шта није!.. Шта није!.. Што се не покријеш ушима па не ћутиш?... Још имаш образа да говориш овом народу о некаком твом поштењу. На част ти твоје поштење!... — Тако је чича!.. Тако је чича!.. гракнуше они око њих. Свет се све више скупљаше. — А, бога ми јес!... Па да те пошљем опет. Видео си ваљда ово још мало живе деце, на ’оћеш шњима на касапницу, је л? — Који ли је онај чича? — питају сељаци један другог. — Милан Гујић из С... — Алал му вера! — Бо’ме тај помера даску! — А помера ја! — А Милане — рене газда Ђоша — кад сам ја кога посл’ на касапницу?.. Ово су људи!.. — Потрчи! Потрчи!.. И Милан види да су ово људи, па ти баш пред њима и каже!.. Немој мислити да се ја чисто кога год бојим!.. — Добро, Милане, добро! — Сви се за добро богу молимо!... — Тако је! Тако је!.. вели окупљени свет. — Па лепо, лепо!.. Нека вас поп усрећи!... — Сад... ко био! — Само од тебе нећемо среће тражити! — рече чича Милан. — Болан, брајко, видиш овај народ, види!... Све је се ово некад уздало у тебе, али твоје поуздање ка врбов клин!.. Сви могу викати на попа, само ти ћути!... — Тако је!.. Тако је!.. Газда Ђоша оде као опарен — Народ се смејаше за њим. Учитељ Јова уживао је слушајући оштре и живе речи овога старца. — Вала, чико, ти му очита! — А шта ћу дијете!... Гледа смо на образ и поштење, па пукоше ребра! Не може се више!.. — Ако те не тужи! рече Аксентије. — А тужио од велики’ краста да бог да!... Нека тужи!... Да бог да они тужили од данас па до века ка’ што смо и ми до данас!... И чича пође у мејану, а за њим онај народ... Избор је текао мирно. У четири сата по подне изађе председник збора и упита: — Има ли још ко да није глас’о? Сви ћутаху. Објављујем да је гласање закључено. Окупите се овде да вам се прочита ко је изабран. Свет се поче прикупљати.... После пола сата изађоше из суднице сви. Председник рече: — Браћо! Послушајте да вам се прочита!.. И прочиташе да је поп Дамњан добио све гласове осим једног што је добио газда Ђоша. Народ викну: — Живео!... Поп Дамњан изађе мало у напредак на рече: — Браћо!... Част коју сте ми указали данас, изабравши ме за посланика вашег, за мене је врло велика!.. Хвала вам браћо на поверењу и љубави... Трудићу се свима силама, којима располажем, да заштитим ваше интересе. Што бих за себе тражио  тражићу и за вас! Ја ћу бити најзадовољнији, ако се међу вас могу вратити опет светла образа, са мирном савешћу: да сам испунио своје обавезе. О своме раду на скупштини поднећу вам рачун кад се отуд вратим. А сад, браћо, још једаред хвала вам!.. Живели!.. — Живео!.. Живео! грмео је народ. Сад је тек настало право весеље. Са свију страна трчали су сељаци и руковали се са новим послаником. Чак и газда Ђоша приђе. — Е, попе — рече — нек ти је са срећом! — Хвала, газда Ђошо! И пољубише се. Онда сви онако у друштву одоше у мејану. — Ређај астал уз астал! викнуше неки. Мејанџија одмах послуша. Поседаше по реду. Поп Дамњан у прочељу; онда други попови, учитељ Јова, чича Милан, па редом. — Вина донеси! Мејанџија доносаше. Чаше су звечале. — Помаже бог, браћо! — рече капетан ушавши у мејану. — Бог те чуо! — Срећан дан! — Амин да бог да! — Оче, Дамњане, нек ти је са срећом! — Хвала! И пољубише се. — Ала је јако мекан ка’ памук! — рекоше неки. — Така му „нарав“! — рекоше други. Поп Дамњан учтивости ради уступаше своје седиште капетану, ал он не хте. — Хвала оче Дамњане!... То је твоје место!.. Да није тебе не би било ни овог весеља. И он седе до попа Живка. — Јесте ли за вино, господине? — Па... могу... — Дај једну чашу! — викну поп Живко мејанџију. Налише чаше. Капетан се диже, узе чашу у десну руку а левом скиде капу. — Браћо! — рече он. — Ово је наше весеље!.. Али реда је сетити се бога и господара.... — Живео!.. ...За господарево здравље пијем ову чашу. Нека га бог поживи дуго и много са светлом књагињом и књажевићем! — Живели!.... Чаше зазвечаше; свирачи окретоше свирати. Пошто попише сваки у кап за господарево здравље, заседоше опет. — Оћете ли „мезе“ ? питаше мејанџија капетана. — Па донеси што год. Мејанџија изнесе прасећег печења, јер је знао да капетан Сава неће да пије без мезета. Чаша по чаша празнила је се. Лица постајаху руменија а очи светлије. Капетан опет подиже чашу. — Ову чашу, браћо, пијем у здравље наших министара!... — Живели!... ...Нека их бог поживи на дику и понос народа српског!... Бог им дао да испуне жеље народне!.. Светла образа седели дуго и дуго на управи наше отаџбине!.. Живели!... — Живели!... И опет у кап. Бог опрости, ама вино неће!... Капетан Сава се са свим раздрага. Трећу здравицу наздрави своме „пријатељу,“ попу Дамњану, са жељама; буди бог с нама!.... — Јест!... Желим му, желим, много му желим!.. — Тако капетане!.. —рече чича Милан.— Реци му: што теби желео — мени бог дао!... Једва се удржаше од смеја. — Јест, чича!... Што њему ја желео — мени бог дао! — Амин, да бог да! — рече чича. — Браћо!... Време је да идемо дома. — рече Јова. — Време је! — рекоше још неки. — Хоћемо ли? — Ајде!... — Се’те још! — викао је капетан Сава у највећем „одушевљењу.“ — Време је, господине да идемо — рече поп Дамњан. И поздравише се... И појахаше хитре коње па пођоше сватовски. Пуцањ за пуцњем грмео је а из пуних груди и са насмјаниих уста орила се весела песма, те је оживљавала суморна брда и долове...

20. Августа 1879. године, око четири часа после иодне клопараху, по не равном шумском путу, што вођаше у село 0 ......... једна кола запрегнута са два коња. На предњем седишту сеђаше кочпјаш,  сељак, а на задњем један млад човек, тако од 21  Д о  22 године, у варошкои руву... Дан леп. Кроз  тумско лишће просијаваху ситни зраци јееењега  сувца; са свију страна чујаше се цвркут птица а  ветрпћ тајанствено шушташе no опалом лишћу... Млади се човек наслонио на залње шараге,  затурно сунцобрав, на се замислио. Наочпт. При-  јатно, смеђе лице осењено нрилично дугом кесте-  њастом косом; чело велико, и на њему се лепо  виђаше она долиница што се зове „звезда“, одакле  се једаа бора спушташе међу састаАвене црне и   широке обрве; очи граорасте; треиавице дуге.;  лице чисто, саио га мали брци гарили по набубре- i* 4 лој горњој уенп. У осталом довољно развијен и   снажан. Бред њнн лежаше његов путннчнп сандук. .   на еедпшту нод њ пм внђаше се л нешто снаваћиЈ;  sa.MHa.... На једаред се оврете кочлјаш. —  Ама, што си мп се тп ућуто, госдодпне : —  Па.... нислим непио — рече он чисто  : тргавшп се. — Ама шта му то једнако мнслиш? Нпшга  тн не брннп !  Ове гн је ’вам’ ка’ божја во.ва!...  Људи И слаткп“ : —  са њпма како ’оћеш ! Бога мп!  Долазнло тп је, вала, нама у ’ну нашу чколу вазда  ЕОјекаки учитеља. Ја памтим једнога што је јео  мачке, u све, Петвртком нагонв ђаке, те лу за  ллеградију“ доносе мачиће. Младпћ се насмеја. — Бога м н јес!... Краду децл мачиће. па носо  томе „Шокцу. “ Све трнају у недра а маћпћи и   нзгребу, па —  ’ иаке. бразде по трбуву !... П све  то нама нпје — да рекнеш — ништа криво....  Јок, баш нпшта!... Кад је добар властп и  онсј  његовој господн тамо дол’, у Београду — н вама  је !... Па, опет, онај.... ал’ не знага ти њега. Пме  му Стева, после се занопио. Ех !.. то је бпо човек!  И са нама, н са женама, шалп се. боже, ка’ \и  је ме!) нама одраст’о. А деца... било и м  je код о њега ка! у најчинол трбуву!.... Игра се он, болан,  шњнма сг.ашта u... н... ј а !... Ал u јес пос’ иу ње-  гов! Еад је дошо нама доседно је u стварп и  вазшлију на двојин колиз 1а ; а кад је поселио —  после две године — сани’ ствари једва одвуче  еедан кола!... — То је село богато? — упита младић. — Ја шта норе!.. Una ту „трули“ газда  који не знају шта ће с дукатина!.... Еулаш !... А..  пос’ ти твој!  Не знаш ка т је пђит!. . Све да му  је да врља. Притеже дизгнне п ошпну. Еоњп иокасаше. Младић се опет даде у ииели. Haatjome пз шуме и уђоше у сокаке. Пошто  земљиште беше брдовито, то се: чае пењаху на  вис, час спуштаху у дољу. Са брежуљака беху  лепп изгледи и  нладић иогледаше на све стране  око себе. — Гледаш брда ?  — упита га кочијаш. — Гледам. — Ја не знан гата му је то: што неки јед-  нако гледе у брда!... Ја сам ти глед’о  једаред равно  два сата, ua никаке вајде.... Бејаде у нас неки  учитељ... како но му би имо‘ I... Y x !... молим те :  иомози м и  казати!.. А на вр’ м и језика!.. Аха!  Јосии!. Е  па он — ко шта ради, о н само куци  каменице и некакве траве. Пуднли см о се ја  и  мој 6 Еоншија, неки Аћин, бога зш!.. Миели емо, да не  врача?.. Ал’ јок,! 'Нако он то радп!... Ппта њега  Аћнм: „славе тп, госиодпне, што ће тп толике  камениде?" . А он ее еамо насмеја... Је ли, вере  ти, знаш ли ти, шта он с онпм радп ? Младнћ се наемеја. — Ншпта. Хоће да види: кнквих нма т ; :  у овом крају. — А што ће му то ? — То му треба рад науке. — Зар ин те траве носле нснисује у књнге. — Ја. Кочпјаш се прекрстн. — Валимо те, боже!... А ја !.. Право веле •   нма ’леба н без мотпке!... .Кулаш.'... Е , славу тп  твоју!... Тн меве ледо обели. Ошину кулаша неколико нута добро бичем;  једаред га ударл но врату н коњ стаде отресатн  главом. — А .... криво тц кад те бнјем!.. Ја, крнво!..  Д што не бијем дората?.. За то, што је добар. А  ит... сто година да жнвпш — нећеш ннкада бнтл  ка дорат!... Виднш, госиодине, овај мој дорги  Ето он — немаш га шта вндети, и — Јрн  казо — матор ■ — на, ја га опет не бн ,a « .>  за  младића... Нема му равна до мора! Једне зпме  — баш ономлане унрегнем ја њега у с’онлце да 7 дотерам не&у јапију. Југ дува па топи снег, и за  сат — сама вода.... А ја идем из шуме, а кола  пуна, а вагаши!... Пф и L . муна!.... Еада би баш  овде уз брдо, а он стаде. „Ш та, болан, дорате,  зар јавашно снагом — велим ја, а он се весел-  ник саио окрете.,.. Славе м п моје!. 'волике сузе у  онпма. А одпр’о  све четрима па држи с’онице....  Е  сажали м и се, знаш, па бп заплак’о!... И опет  — довуче, јуначки довуче кући!... А ’нако је  паметан ка’ иксан! Оћеш на иремер у Шабац.  Само реци нек он чује: „ ’оћу у Шабац, па сло-  бодно затури дизгине за левчу и лезп Tu си у  Шапцу!... А миран ка’ јагње. Онај мој кићан у  дугу дану нровлачи се испод њега, а он нпшта!  Стоји ка’ крава; ни да се макне! Велим ти: нема  га до мора!.., Младић се беше Замиелио, али му одговараше  са обичним одговорима у тим приликама: „е“ !..  ^хм! хм“ ! Тако и сад рече: — То је добро, бога ми! —-  Ја шта мислиш! ...... Ено, ви’ш ! Оно је чкола. —-  Које ? — упита овај. — Оно што се виде три оџака. — Па то није далеко. Имамо ли још колико  да оутујемо. —  Сад ћемо се сзустити низ брдо. / ■ l : ''S  ■  t  \ ' ; . Ј -\ - - V  - .  Г 8 И зајпста, на првоме савнјутк}' кола се спу-  стпше на ннже. Угледа се п црквпца са њенпм  позлаћенпм крстом; впђаше се п неколпЕО кућа.  Пред једном кочпјаш зауставп коње. — Зар је то школа? — Није. Дућан. — Па шта ћемо ту ? — Да спћено. Ту je кмет. Неколпко њудп стајаше у авлпјп. Онп гле-  даху путнпка п пптаху се: ко лп то може бптп?.. Он спће с кола; руком стресе мало прашпну  са одела, скиде шешпр п  стаде отресатп евоју  дугу косу. Ућ°ше у авлпју, па онда у дућан. У дућану  сећаше неколнко лудп на клупп која стајаше уза  зпд. Дућанџпја прекрстно ноге на тезгп, па везе  неки јелек. Кад младпћ yi> e онп прекпдоше разговор л  погледаше свп у њега. — Помаже бог! — Вог иомог’о! — Је лп овде кмет? — Јесте. Ни смо! рече један p n t>  човек што  сећаше баш до тезге, п устаде. — Ја сам овде постављен за учпгеља; ево  вам пнсмо од г. капетана — рече младпћ и пружп  пнсмо. рече клет. —  Б — Дакле новп уча —  како cu —  Хвала богу. И остали сељаци прл^оше п руковагае се с њим. Кмет отвори ппсио и прочита га. Онда га сави п  метцу у џеп. — Седп, учо. — Ама, ја бих школи. —  Сад ћеш. Деде, Перо, — рече дућан-  џпји — допеси једно нослужење учи. Седи учо. Учитељ седе. Онп се окудпше око њега па’  га  припитују : одакле је, пма ли жива оца u мајку  и  т. д. Док он рече : —  Ана да ни је да м и се ствари однесу у  школу. Ту је кочајаш. —  Сад ће бити! — рече кмет и викну ко-  чијаша који се тамо на иољу разговараше са сеља-  цлма причајући им  о  новоме учитељу како је то  „један сладак човек.“ Кочијаш дође. — Деде, Арсене, мој братац, одбаци учине  ствари торе, до школе. — ’Оћу, како не би’! рече Арсен. —  Шта ја имам теби да платим Ч —  уиита  учитељ Арсе-на машајући се руком у џед. — Ништа, гссподине!... Кад ја то не бп’  теби учинио — ја коме би !  — рече Арсен. 10 — Е, онда, хвала! ■ —-  Богу ’Balfa п наздравље! —  рече Арее-н  шашајућн се капе. —  Да бог да у здрављу ! —  А ииа лн ко тамо примити етварп1 ?  —   уппта учитељ кмета. — Има, како нема! Има „Фамнлијаз.» —  Добро, онда, ја  ћу датн „алемпјазу“ —   рече Арсен и  нзађе. —  Море, Арсене —  рече један сељак пошто  Арсен нзађе —  ово много иладо! —  Е а ’ капља! — ’0ће лн ово ушетп учшн ђаке, по  богу  брате ? — А кад га је власт поставнла, ваљда ће  ушетн —  рече Арсен седајући у кола. И ошпну коње. Међу Т Н .М  овн у дућану поппше већ п каву.  Донеше и ракпју. Ешет нудп учптеља. —  Хвала, не нпјем. — Виднм да не пнјеш, него ннј! — рече кмет. Учитељ се насмеја на рече: —  Алп ннсам нпо нпкад! —  Па дела јако мало. — Де учо, де! То мора онако међу нама.  У нас тп нема швапског ннва Учитељ се напи. 11 Обредшпе се свп, па викнуша још један — -  Да лп је школа оправна? — А ... све исправно — рече кмет. —  То је добро. — А .... што се тога тиче, наша је школа  -рва!  одговори кмет поносито. Мп не жалпно у-  трошчти на нашу децу ни црно пепод ноката. — -  То м и је нило! — рече учитељ. Опет насдужише ракијт, опет уча попп ча-  ипшу, један о д  селака рече дућаврји: (узгред  -буди речено : дућанџија је по мало без права и  мејаеисао) да „испече“ јога ио једну каву.... Пошше и  ту, варучише и трећу а са ракпјом  сшграше „загорел"... И за сво то време говорише:  о  школи, о  селу; кмет узвикиваше учитељу : „док  се-само дознамо!“ а сељацп га црнхватаху за  руку л стезаху је. Зађе и  сунце већ. Учнтељ се днже „да још  за сунца —  велн — види своју нову кућу“ ; ку-  цц од дућанџије један чнрак од тенећке, свећу и   мапшну па се крете школи. Они га допратише до  саме капије. — /1аку ноћ усо! —  Даку ноћ ! / 7СП0МЕН1 Ha вратима га дочека послужптељ. Он се  поздравн с њ пм  па онда уђе разгледатп учиониду  п друге собе, Уђе најзад и  у своју собу п ту впде  већ нанештен кревет. — Од куд овај кревот ? —  То је општпнскп —  одговори нослужитељ. Виде п  астале п неколпко столпда... Бпо' је потпуно задовољан. — Шта tem ва вечеру, госнодвне ? —  Нисаи гладан — рече он. Послужнтељ изађе. Кад оста сан он приђе прозору., отворп raf  наслони се u загледа се у бдагу јесењу нођ не-  сечином осветљену. Гледаше ватре mro се по селу  светле, рекао бп човек да су па пољу а не у кућп,  јер се куће не впде; гледате трепераве звезде  како светлуцају у впсппп небесној као кандила;II. 13 тдисаше мзрисави дах богате јесење вечери и  слу-  шагае цвркут птица, двојнице, свиралицу и  песму  девојачку, која се са прела по свему селу разле-  гаше.... И њему на једаред омиле ова сеоска тишина. Повуче га ум у прошлост, он се сети свога  детињства. Сетп се оца п  мајке, кућпце у којој  се родио, малог вајатића, у коме је као маза, на мајчиноме крилу спавао ...... Запгра му срце када створп слпку једнога малише пред очима. Плаво  детенце, разбарушене кослце у дугој кошу.мцп,  без гаћица u  без кане, распојас и бос — то је  био он.... Сети се како је купио прашину по со-  каку и  бацао себи на главу; како је од блата  iecuo и  правчо топове иа пуцао; како је кад је  пшн падала трчао гологлав по ономе нљуску да  ;.већи нарасте“ .... Па онда, како је се са децом  ееоском играо око неке баре у селу, какојепреко  Јвндека скакао, како је у скакању угануо једаред  ртку, те га мајка морала носити некој баба Смп-  љ анп да руку наместп н како му је баба Омпљана  дала бресака да само ћути..., Онда је се сетио  оног дана кад му отац дође кући и  рече : ,/а...  ти, шврћо, сад мораш поћи у чколу!... Сад нема  више аљку на батаљку ка’ што је до сада бнло,  сад ћеш тп имати госу!к.. 14 И сад се сећаше како му је бпло тада, како  ’je пз свег срца плакао n проклпњао школу п yqn-  тел.а, како је волео да укре да жу и тај отад  -  осети једаред како је без сина. Он је био једп-  нац, па зар баш да једпнца да да га учнтељ туне  п пребпја.... И он пође у школу. Тажо нађе пуно дечпце.  Бпла је жива згода за пграње, алп опет учптељ  беше сувпше строг. Као да је гледао свога учи-  теља. Човек око евојпх 50 годпна, натчурен, љут  као puc; за _  сваку снтнпцу — батпне. Међутпн  учно је добро, а кад год је бпо немаран добпјао  је свој оброк у батпнама, ил од учптеља неиосредно  плп од најстарпјег ђака. Протури прву годпну, добн од „дпректора*  књпгу на испиту, и —  наста распует.,.. Еао јаре јурио је по пољама п  .шузш ; књиге  нпје ни узпиао нпкако у руку. п — не бп се  нп знало да је ђак, да није морао сваког јутра п  вечера, кад су се богу молали, читати гласно „Оче-  наш“ , „Богородице д.јево“ и  „Вјерују“ ... Онет ноче школа, онет у школу, опет књпгу  у шаке ua научп „на памет^ све од корице до ко-  рице; опет књпга од „директора" и —  распуст... — Срећнп дани !... У трећем разреду бпо је најстарпјп ђак. Сад  је п он друге тукао u свл су ну се моралп поко- 15 раватп... Заао је, многојезнао! На пр. седевдесет  п нет ока брашна по 32 паре. Он је то с места  израчунао. Чптао је п  „Апостол“ свакога већега  иразника и „занонпц,ао“ је у цркви... Оврши се и та година и о н је — свршио школу.  Миелио је да се једном за свагда отреее те про-  клете капге и  унења на памет; само се зарекао  да ће читати иесмарице. Но тек једног дана рече отац да ће да га  да у Ерагујевац на науке. Еао да га је гром ударио. Он је нобегао у  вајат, попео се на таванчпћ и  ту је плакао. Слу-  жао је први пут иајку где се оцу противи и  не да  да ои иде од куће; али све узалуд: — очева оста  старија. Отац га метну на кола једног дана, уврати  се школи, позва учитеља, ua — у Ерагујевац. Уз  дут су му наговештавали; куда иде и за што иде.  Учитељ му је казао да га води код једног свог  доброг нознаника, који је тако исто учатељ, само  старијим ђацима. Еазао му је да ће код њега мо-  рати елушати све што му се заповеди. Још је ре-  као да мора да буде поштен, да не би што украо ;  па u ако нађе што, он треба да то јавл своме  господину, јер било је ирилике да тиме хоће да  кушају млађе, н. up.: оставе цванцик или друго  шта да м ла1)И  нађе, ua ако одмах каже — онда .16 је поштен u пазе га у кућп као очп; а ако прл-  крпје —  онда тешко њелу!.. И отад ну је тако  псто говорпо; а њему беше тешко да је. запета,  од свег срда желео да уаре. Стнгоше већ п  у варош. Он се скаменио гле-  дећп оне' куће. Одселп су у једној мејанп п ру-  чалп. Онда га узеше за руку п одведогае кроз  чаршпју. Уведоше га у једну купу n ту вађоше  једног господина брадата п ћелава. Он их примп  лепо. Поседеше мало. Учптељ рече да је то дечко  о  коме је говорпо. Гоепидпн га гледаше па рече:  како код њега нема посла много. Да му очпдтп  обућу н хаљине, да донесе на подне ручак п у  вече вечеру и да њочпстп собу. Рече учптељу да  га упише у четвртп разред. Онда га пустп да пде  са њпма н рече да дође пред вече. И уппсаше га у школу п онп одоше кућп.  Отад му је прп поласку дао ,здрав“ цванцик п  рекао му: да ее чува. многог трошка н да слуша  гослоднна. Он се тужнпм срцем вратн онлм улицама ко-  јпма је п дошао п које је добро уочпо. Господпн  му показа одакле ће донети вечеру, п он оде те  донесе. Сад је настао са свнм други жпвот за њега.  Ту не беше више оца п мајке; не емеђаше преко 17 рока да остане ни на улпци ; нелађаше нн друштва  сен другова школских... И бп му живот са свим  омрзнуо. да му учнтељ нпје опако лепо причао нз  црквене и  српске историје u  да му није било ње-  говпх иесмарнца. Онај цванцик дао је за Једну  песмарицу, истина није нова али бпло је у њој  доста легшх песама Свој посао вршио је и  његов господпн б и  •  је  с њ пм иотпуно задово ган. Доста иута дао му је  ио 10— 20 пара да купи ленињу за доручак п  он  је то чувао. Долазио иу је и  отац вигае иута, па кад је  чуо како се њ име хвале и  код куће u  у школп.  И њечу је годила радост. очева. Овршио је оснокну школу и  ирегаао у гимна-  зију. Сад му је његов господин бнолјЈОФесор. Слп-  шавао га је више пута, јер нпје нпкзт д готово из  куће пзлазпо. Објашњавао му је што је било не  јасно п  рекао му : да га увек нита што не зна. Он је тако чпнио. Почев од песмарица, читао  је библпеке ириче, ua онако иричице и  за мало :  — књига му поста друг. Неке је читао и  дваред  u  трприд и  знао је да исирича готово све гато је  прочптао и  причао је радо својии друговима.... Био је у четвртом разреду гимназије а у 16.  години кад га сна^е незгода. Умре м у његов гос-  ;1одпн. Он га је дворио и  надгледао — алп умре... 2 18 Кад је ептстио господпна у гроб, поктпио јо  својо прњице u књпжице, па је нзашао на — у-  лпцу. Није знао куда ke, алп ну поможе један  његов друг. Позва га тота вечера себн на нр -  ноћиште ц  обећа ну наћп доелужпвање. П, зајнста, нађе му сутра дан место код не-  ке своје рођаке, удовпце. Он наппсгг оцу ппсмо,  јавп шта је с њпн, покупи своје пмање па се пре-  селп на ново место. Велпка разлпка беше пзле!; o tte екрозше ео-  бпце проФесорове п  овог бргатог стана удовпчпног,  као што беше разлнке изме|у лирног проФесора п   брсне удовпце. Она му показа његову собу; наредп му да  пзвршује налоге брзо и тачно, без- п  једне речце,  да се впше пута учнни глув п нем ; што впдео  — не видео, што чуо —-  не чуо. Онда га уппта: — Члташ Л 1 1, uо  ? — Па... чнтам, гоеаоћо. —  Оди овано: П он уће за њ ом  у њену одају. Она узе једну књпгу са стола на мује нружн.  Он нрочита наслов: Ервави крст , Ролан пз ен-  глеског друштвеног жнвота. — Чптај! II он прочита једну страну. 19 — Дено. Дон - - ,- 1 0 ћеш м п чнтат:;. а еад пди  и иаместн твоје етвари. П он оде у своју собу. После вечеро позва га госпођа себп. Нађе је  где се завалпла у меку столпду, па впгпе лежи  него што седи. —  Деде, чптај! И он узе књигу и  поче читати о  плавоокој  Гертрудп п  црноокој Аурорп, како је Аурора на-  мучила се n  на послетку страдала, поппла отров..  вп знате веГ... И тако еврши тога вечера- цео  роман. Госнођа га је више пута ирекидала npaiieLu  примедбе п  грдећп Гертруду што сиротој Аурорп  не да баш ни мало да буде срећна, па, шта више,  на завршетку је се баш и  светила. — А... сад је жалит!.. Сад је жалиш!...  Бре да знам еамо да си још у животу бп' ти ја  очи пскопала!... Е  то ми је „ужасно просто“ (г-ђа  је имала' обичај да обе ове речи .једну за другом  изговори) криво!... Шта ти велиш? — Мени је жао Ауроре ! —  р > eче он готово  кроз сузе —  И мени... Јееи ли задрем’о? — Нпсам, госпођо. -- Нисам нп ја ... Ал’ да се леже. П о н устаде. 20 — Динеси. 5iи  воде —  реде u  цружч прет  на узшваоник где стајаше суд за воду. Он узе" суд л пзађе. Еад се врати натраг,  нађе госпођу где се свланн. Он .остави суд п нође у своју еобу. — Чека, да ли нолијеш — рече она. Он стаде. Она скндаше нарче по парче одела  нред њнм, не устежућн се нн најлање. Оста нај-  зад сало у кошуљи н белим гаћицала до колена;  од колена на ниже утегла је бела чарапа ногу  врзло лепа кроја. . Она нође узшваонику, али се прчсети цн скнде  п  гаћице. Руке и  прса беху гола. Ероз кошуљу  се провидело нуеачко, лено тело. Она новадн у-  коснице, н а. нусти u своју црну косу нпз леђа....  Стајаше npei њпл као вила и рече: — Одп лп иолиј!.. Глас јој је дрхтао. А о н се укочио, скаленио. Сва крв јурну му  — учннп лу се — у главу. Плален од лалпе  учинп лу се најаре црвен, па плав, па зелен, па  онда црн... Соба лу се окреташе око главе а под  гибаше иод ногана..,. Сало је дрхтао као ирут. Она лу приђе и  ухвати га рукол за раме,  алп је руку тако аодигла да се ледо киђаху црне  маље нод пазувол. — Оћеш лн iio.ii iii ? — уапта а већ је грцала.. 21 Он пође, алп посрте. Она га дочека на руке,  u  његова глава паде на њена обла прса.... Он се пзгубио; не ннађаше за себе нашта ;  њој очн севаху; лнце се зајаприло; доконп га, и,  нечувеном снагом, подиже и сп-уетп у кревет.... Од то д о б .ч  почео је норти дено одело а имао  је н  доста новаца ,'те је набавдао ,,леннх“ књига.  Све енглеске розгане имао је у својој књпжнпци и  све нх црочитао. Свршн и четврти "разред гвмназијо. Ваш нри  концу године посвађа се са удовицом због „обич-  uux“ ствари п  —  изађе од ње. Раснустје провео  код куће. Научно на „мекоту“ оа не могаше даље про-  дужити гимназнју, јер не имађаше с чим. Благо-  дјејање у гнмназији мало. Он се пријавп за испит  у учитељску шко.ду. Уверења: о  рођењу и  сиро-  маш ном сгању предао је на време. И положп иснит  и  примиша га за иитомца. Ту беше друкчнје. Он се нађе у „општежићу“  Беше ту старијих другова, али то беху људи оз-  биљни, људп начотанп. Ту о н тек увиде да није  ништа научио, и  да су еигдески романи једна неш-  чара пустиња у којој човек може доћи upe до  лудила него до знања. Бегае га стид да призна: 22 да не зна ништа, а увпдео је да он де зна. Није  познавао црилика у крјина је. Њега се сано тв-  цало. његово рођено задово.вство — внше ниније.  А кад је он остао без хлеба другп га је споно-  гао; зар веш неко и  од њега право да номоћ по-  тражп ? Не требаше му много да увпди: да само-  жпвост водн' само штетн п самоме ноједннцу н да  је његова корпст да и  о  другима мпслн. Поче чптатп п новпне. У њпма нађе нотврду  својим мислима.... Чпташе доипсе пз разнпх кра-  јева наше отаџбпне, п врло су га немпло дпрале  вестп: како је некп моћни и  снлни капетан нли  ћата или газда кпњло п  мучно овога п.ш онога.  Није му требало много, да дође до убеђења: да  је човек — човек,  и да сваки пма једнако драво  на општој мајцп, земљп.... У разговору с друговпма —  он увпде да је  такоду чнтању разннх књига, на које га другови  уиућнваху, увиде да је тако. To', што је сам ирозрео у суштпну еаме стварп,  даде му толпко вољ е - и  снаге, да је из свег срца  зав'лео и  нроучавао друштвене науке. Заволеп -  зив учитељскп; он му се учпни најеавршенији п   најмоћнији да номогне другоме... Научи руски. Гуташе сваки редак од Чернп-  шевског. Товек којп је за своју натку допао там-  нице из кдје се, можда. нпкад неће ишчупати; 23 којд је толкко коетојнн да се решава да тмре у  онож  гр.обљу, а неће да се одрече своје науке —  тај је човек у његовпж очпма нрви до Иеуса-... Књижнпда школска, књнжниде његовнх дру-  гова —  све му је бнло на расположењу. И ■  н је  учио н  радно... 1878. годпне преместп ер учитељска школа  у Београд. И ен, као ђак, дође. Оада вић беше  слреланмогао је нисатп и no новннама. алн је  опет учно. Слобода речп. слобода штампе, бпле су уту-  по*не. Његов стан ћретресала је н  лиднја впгае  . а  тражећи пакав набрањенн енггс међу његовпм  књпгама . ■  знак, да; је с коришћу лроучио бно што  јепхтео да научи. - Књига га je нрепородпла; доста нута стре-  с -а о  се од номисли ; пгта је од њега могло бнгн,  да је остао код удовнце u одао се раскошлуку и  лењосги. Удесио је свој жнвот према нотребама. Чега  ннје нмао могао je бити без њега. Хтео је да буде  паеннтач, и  онда је морао прве да васпнта себе.  ;I он је на себи п  ночео. Пупшо је дуван. Про-  ; о  је да не нугаи u  иошло му је за руком. Коц-  као је се. Решио се да карту у руке не узме.  '1 H H je ју ваше узео.... Видео је ; да: воља све   може.,..  Овоје другове, којц говрраху: да се не 24 могу овог или оног оетавити, корео је и сам собом   доказпвао да се може. —  Доета је само дт кажем: хоћу таио!...  И тако мора бити! — говорио је он. Међу њима је важио много са своје чврсте  во.ве и  погатева. Међу тпм, немојте млслитл да је бпо светац.  Доста пута ировео је ноћ и  нри чагал; ишао је  чак и  у онт места где Евине кћери за новад своју  .вубав лродају, те је и  са њпма ло чптаву ноћ  проводио. Волео је друштво п  лесму. II сам јо  по к.Ишто певао по нешто.... Орце му је бпло мирно. Што је волио —  то је књпга. Другп нпкакав ветрцћ не заталаса  дотле његово српе. Удовица... вуДе сад готово  впше мрзео но што је волео. Са ia о н сањаше о   великој љубавп, о  •  болсанственој љубавп ; она му  још не дође, а он осећаше нотребу: да нешто  преко свега волп.... Доста пута јзамнсли се седећн ноћу: како је  добро.лмати валитну женпцу која те разуме. Ое-  детн с њ ом  ii разговарати се, чптати и.ш шалити  ее, иа још у каком мирном сеоцу — то је слает  Па кад с пута. дође озебо, пскпсо — уђе у топлу  собицу; на њега се смешп велролпце; дочекл га аио пољубац, ua чпста п топла аостеља, na некп  загрљај — зар ложе бптп веће среће Е , али он нпкако не могаше да нађе ство-  рења. које би могао тако волити и  ноје бп га то-  л и е о  усрећило, ма да је тражио. Једне недеље п||аше у цркву са друговима.  Рашћеретао се и  нрича. Денсурни npo® ecop иђаше  баш крај њега. На углу крај њих две женске у скромном  црном оделу. Он случајно баци поглед и застаде.  Мдађа женска на једаред га ранесе. Ништа друго-  није ioj видео сем  очију, али му лч; нлаво очп  однеше ум. У њима је видео цлаветнило неба; 1   кроз њих је впдео чисту душу девојачку; бар му  ее тако учинило. И девојка иогледа у њега, за-  румени се, саже главу и  откорача.... Не могаше оетати не примећено. —  Шта си ти стао ? — шггаху га другови -- Ништа.... ништа!.. рече он и доће брзо. Хтео је пошто по  то да забашури. II окрете разговор. У цркви није ништа видео сем  плавих очију...  У њих је утонула душа његова. Питацте се. -  која  је то женска, где ли седи и како би се могао с   њ о м  упознати ?. . Није осећао да стоји, та стајао би тако це-  лог века. Служба божја беше му кратка. После 26 службе склањао је ее од другова п бегао у свој  стан. Хтео је ношто но то да буде сал. Њему је  било зшло да buc.iu о  њој; бнла му је потреба.  0 њој инслитн —  морао је као што је морао п  хлеба јестп.... И тако, сада је стекао и  љубав. Ја рекох  -стекао — није!... Сахо он волпо је н,у; али, да  ли она њега волн — ннје знао. Он је внгае не  внде. Хтео је да пита — али кбг.т ?... ц за коју ?..  Срце ху ее ценало нрп помпслн.: да је впше нпгда  неће вндетп.... Да п да је впдн: можда је она  „отмеднја* од осталих, која ће нрезнрати његов  нолбжај, н неће га нн ногледатн.... Или — аљему  се баш чиннло да се не вара —  мбжда бл она  п  хтела битп друг његов у жпвоту, алп то јој  неће старпјп дозволнтп.... Омрзао је још впгае ту  ноделу међу људпма. Свају љубав Hnje см ео нд псноведптп ннкоме,  не с тога : што е е ~  њ е стпдео, лего ш т о нлје знао  ни створења које волп. Бојао се да му се другови  ,не смеју.... У томе сврши п школу п доби учптељско ме-  сто, и  д о Ј^ е  на определење алп је нпгда не виде... У благој јесењој ноћп лебдила му је слпка  њезпна пред очима, на оној небеекој внсннн. Душа иу је хтела за њом; срце га је вукло. њој. Како  бп срећан бло да је она сад кра.ј њега! Љубно  би јој оне плаве очи u  бело лнце; држао бп је  на грудима евојпм; па кад је арпиетно да ]ој се  тренавнце склапају, он би је донео сам коевету,  скпнуо ципелице и  одело и  ноложио на ностењу  да снава; а он би уживао у њеном равномерном  нодизању груди и  у осмејку озареном лнцу. Оетупи од нрозора п нриђе кревету; збаци  обућу и  одело са себе па леже наеатке окренув  се зидт и  загрли јастук.... Оањао - ју је на јавп, зар може бити да је  не сања у сну!.... Опростпте! Нисам му казао пмена. Име му је Јова Васг.ћ.2 7* \ I I I П О П  ДАМБАН Мог lo му је 6iiTir 26 —2S го шна, црнолањаст,  зборана чела, пол}Аених очијт, дуга лица, оретке  браде и бркова, повисок, сув. На дугој коси могло  се већ приметпти п по  које бело влакно. Млад  човек, али — ет( !... Родпо се у пстом селу. Огац му је бпо поп.  Учио је основну школу у местт. Одатле је отпгаао  т Шабац у ппнтзију. Ту је свршио сва четири  разреда са одличнпл- успехом. Од другова илод-  ковао се тим: што је најбоље знао Француски;   могао је да чита н књиге, iia  ретко уде д а - му  рсчник затреба. У то доба умре му огац. Мат:: му је била  доста и  у оскудпцп, 'али није хтела да он школу  наиусти II тако стугги у богословију. Пр ;у годину једва издржа без трошка. Онга  потражи да му дадт тчитељство. II дадогае му у  једном селу близу куће.... I Као учитељ дровер је годину дана. Школа  заиуштена, деда напуштена, учнла no неколико  годнна један разред иа већ н  ноодрасла. Једном  је хтео да казнн једнога ђака. Зановедп му да  изађе да клечи. Овај одтовори: да_н.еће, Ок се  наљути вндећи, да се пред другим крњи његово достојанство, заповедд послужитељу да о-  сече један прут, да казни уиорника телесно. По-  служнтељ донесе штан и он пође са штаном. Но  ђак скочн, оте штан и баци у ћошак рекавши:  да се он не да тући. Били су једних година, caiip IpiK нешчо круи-  ннјн н нешто јачи од учптеља. Вндећи да још„но-  лако» ноже бити и  излупан — он пзађе из школе;  наинса своју оставку мнннстру, па се врати у Бео-  град, у богоеловију. Једва нзлодн доиуст да може аола.гатн иснит  из предмета за други разред, И ноложи. Послеје  остао у школи све дотле док иије довршио бого-  словију. Проиатио је. оне две године као мученик ;  и  гладаи и  го и бос. Али је евршио и  богоело-  вију са одличним усиехом. Онда се врати кући. Некако у то врене упразии се парохија њ е-  говог ода, на коју је био дошао други свегатеник.  0'ад могагае врло лако да се „рукоположп“ ; само  је се морао најире оженитн. Но за то бегае лако. 30 Пмао је девојку у селу. Добри људи даду му  новада на зајан. Он нспросп девојку п  венпа се.  Беше то женсва млада, здрава п  једра као нуце.  Име - јој је бнло Сганојка. Онда оде у Шабац где је седе.о влддика. Са  њ нм беше неколпко отненијнх домаћнна пз села.  Онн се замоле владнцп да им  га да за нопа, јер  веле : да је ва.ван младић, да му знају п  покојног  оца којп је тако псто добар човек бпо. Владика му затражн сведоџбу Уверн се о   његовом учењу u  владању, na — i/ошто не нма-  ћа/пе нпшта нротнв нолбе сељана —  цајпре га  зађакони, на онда запопн, у његовој деветнајестој  годнни. Пошто је провео шест недеља на поучавању  у Шапцу, вратио се као нопа својој кућп. На скоро му умре мајка, задовољна, лпто је  „одржала чин у породпцн . 1 1 Он .се иселп нз за-  друге, јер не могаше да се сложи са браћом од  стричева —  u нађе једну кућу у селу где се  настани, Живео је срећно са cbojom  Станојком. Она  беше весели као кошута. Дочекнвала га је са ос-  мејком кад се нз нурпје враћао. Ако је бно љут,  љутина га је пролазпла кад је угледа. Заборавпо  би у часу све неиогоде, па бп се предао срећн у  наручја..,. 31 И паштио ее да свега у својој кућп inia.  Еад није радво са „требником* радио је мотиком:  У свену му је номагала 'његова весела домаћица.  Она му је цвркутала као гаева. Али као да није био љубимне среће. Станојка  му се разболе. Радила нешто једнога дана, умо-  рила се, зазнојила, па приљеже мало на меку  траву. Чисго ју је хладила она хладноћа од земље  и  она засиа слатко. Кад се пробудпла нкје могла  данути: ударшне неки жигови с  обе стране груди.  Једва дође у кућу и  спусти се у кревет. Он није  био код куће, него у нурији. Кад је виде у кревету нренерази се. — Шта је ? — Волесна сам. — А шта ти ј е ? —  Прбтисли. Шта да радиО н  сам не знађаше нигага  Посла брже бољ е по  мајку њезину. Кад му дође  ташта, нађе га где стоји над постељом женином ц   плаче. Болесница се сва зајанрила у лицу. — Шта је, uo богу! — Протисли — рече он брншућп сузе. —  Шта да радимо 1 — Да идем врачари. —  Ја велим доктору — рече он. 32 —  Еаком доктору? — рече мајка Стаао;-  чпна. —  fflra он зна!.,. — Зна доетор; немој тако да кажеш! — Ш та зна!... Излечно је све покојне  Јесн ли јој чнт’о  молитву ? — Ннсаа. —  Чшгај !  Чптај етрашну ! n Он узе кљиге; метну енетрахн.в на врат n   најусрднијо мољагае се да је само иреднгне. Међу тим, болест узпмаше све внше маха.  Волесннда нала у врућнцу па е е никаао не раза-  бираше. Мајка њена оде баба Ми.ванп да впдд  шта је. Баба Миљана чпм прву жишку снустн у  зелени чанак рече: — Нагазнла. — А ко лн јој баци чннн на иут, по богт  iGecTpo?! — уппта она. — Једна жена црни’ очију — рече баба  Миљана. —  Бог јој судио! — јекну сирота мајка. Па се диже да са оном  водом запојп п  умнје болееницу. Станојка. је бунцала у ватруштпни. Тело јој  је час горело сво у ватрп, час бпло хладно као  лед. ГГопа стајагае крај њене постеље, гледаше је  и — впше нпшта. Hu једна мисао да му се по- 33 јавп; ништа не знађаше да унотребн. Оамо се мо-  љаше богу : — Боже, спаси је !.. Боже, спасп је !.,, Ташта му уаи болеснпцу. Чпм се хладна во- да дотаче врелога лица п  болеснпца отворп очи. — Хвала тп, тсноде!.. — рече т свега  срца пона. —  Како ти је рано ?  — уппта је мајка. — Ту горп ! шану болеснпца п  показа руком  Ji на једну и на другу страну ребара. —  ’Oheni воде, кућо ? —  ’Оћу. —  Мати је заиоји оном водом што је од вра-  чаре донела... Мало јој би лакше. Он седе крај ite на ностељу и  узе је за руку. —  Је л’ тн лакгае ? — Мало лакше —  шану ода. Како би било да те водиа доктору. —  Каком доктору, бог с тобом !  Јеси ти при  себи ? —  рече ташта. — Доктор, брате, нознаје болест, иа зна и   лечити ! —  рече он. — Ајој, дијете, нрекрсти се ти ! . Куд ћега  је јако да се „труцка« па колима? Мало јој је  муке и  овако!... Он ућута. Пред вече болесницп  би горе. Што у ноћ дубље, њој све теже, обоје з 34 стајаху крај њене постеље; обоје су лили еузе,  алп лека не знађаше ни једно, а сузе опет не  понагаху нишга болесници. — Да нп је да саио пз ноћн изађе —  с ме-  ста би’ ја њу у Шабац! — рече поиа. Ташта .м у не рече ни речи, само се молпла |огу. Он тумараше по соби тамо u ано. Поетао је  врло осетљив. Не нило га дираше у срце куцање  шетазице на сату дуварскол. Доеадан иу је и онај  нопак што пева под Фуруном. Груди празне u  тесне, као да му се нека велпка стена на груди  навалнла —  не могаше да дане.... А болесница јечи и бунца. Свану. Он изађе на пољ е u  упреже коње у кола,  иа се врати у собу. — Ја ’оћу њу доктору! —  рече чисто за-  '  поведајући. —  Па... Готово, вала. —  Него, да је обучемо. П обукоше је. Дигоше је и доведоше је до кола. Мати јој  намести- лежпште те је наместпше. Поседаше обоје   па на пут... Доктор одмахује главом u иита кад се раз-  болела? 35 —  Јуче, господине. —  Шла сге joj давадн ? —  Нитпта. — Нисте је нп ним лечили ? — А чпн Комо, по богу, госнодине, 1ад ни  само не знамо ! рече нопа а сузе му се завртеле  у очима. Доктор не рече ништа, него је узе даље нре-  гледатп. — ’Оће ,iu жнва остатн, но богу, госноднне ? —  llopa се овде лечптн. Учинићу све што  могу! — рзче доктор. Преписа неке лекове и наредн да се одма  куие и дају болесници, а он обећа да ће доћи  пред вече оиет. И онда оде. Поаа оде собом у анотеку н  донесе лекове... Једнћ је морало кући. Поиа се крену а ос-  тави ташгу код .жене. Целим иутем мислио је са-  м о  о  њој. Целе ноћи није могао заспати ; само се  претурао с  једне стране на другу. Оутра дан разабпрао је : ко ће у варош, са-  м о  да чује како јој је. Нема никог.... Те вечери стиже му ташта наричући као ку-  кавица. Донела је и  лртво тело своје кћери.... Чудао је косе, бусао се у груди, јаукао, пла-  као — мислили еу: нолудеће. Т -шко је и иогле-  дати на њ. У деветнајстој годпни, у нетом шесецу  брачнога жи-вота. У данима кад сва друга ерећна з* 36 браћа гледе весело у бу. ућност —  ов ее оеврће  п гледа ирошлост; гледа трн скорашња 1 4 1 0 6a :  брата, лгајке п жене!... Са њон је спустно у гроб н  евоју срећу.... И онет нпје ностао очајнпк!... Из почетка je нзгледало да ће то бпти. По-  ч е -о  је одлазптп у лејану, коју је један сељак у  својпј кућп отворио. Ту је нпо, на, ботне н  кар-  тао се. Алн се на скоро оставп тога, јер, иоче  да чпта. Претплатп се на неке новпне, поче набављатп  вњпга и  учитп. Учпо је крај свега тога u лекове,  којим се сироиаси, без лекарске помоћп, лече о н о  !  је то црнбележавао, ua је носле нритпдао у поноћ  нужннм л потребним. >  П њега је „нова“ наука заианула. Гутао је  чланке у- „Радннку “ и  тежао је Да сазна ш то  впше. — Ташта га позва, себд у кућу, п он се нре-  селп та.мо. .V  селу еу га волели за. то: што је у евако  доба ино готив да услугу учини : н најгорем снро-  таву као u  највећеи богаташу. Он је се завлачпо  и  у спротињске нзбнце онак" нето као што је у-  лазио у конаке богатог доиаћира, п  свуда је био  Годан и  истн.... IV ДО БРИ  П Р И ЈА Т Е Љ И Поиа је био школски старатељ. Пим је чуо j,a је учитељ дошао, похптао је шводи да се с   FLiui састане п уиозна. На|е учитеља где хода по авлији. Одмах ее  иоздравише и у име дознансгва преставнше ее је-  дан другом. — Извол’те у собу г. попо —  рече учите.в.  Уђоше у собу. — Седите. Попа седе. Баци поглед у наоколо и  смотри  отворен сандук аун књнга. Гле!.. Ви имате доста књнга, господине! — Та... нешто мало — рече учнтељ. — Ја бпх мало разгледао, ако јеслободно? — А... молим, молим.... Попа стаде нретуратн. Задовољство се видело  на дпцу његовом : он виде да ће имати с чим да 38 се занима; виде у исто време п  с ким носла има.  Сад је знаи_ .ко му је учпте.Б. Ваао је да ће иматн  човека с којим може мнсли мењатн. А стећи то у  селу — то, бога мн, није мала ствар. —  Ви имате врло вал.;ших квпга! — Еао што видите. —  Ја мислпм да ћете и  мене услуж.ити да  чптам.... —  Драге воље !.. 0 драге воље !.. рече у-  читељ. —  Незгода, брате!.. Не можеш овде књиге  набавптн!... Немамо нп књпжара, нигде нп чега...  Немамо ни шнпте. Новпне добнјам од.мене на у-  штаи,... За то м п је ово добро дошло!... Итеби.. .  п вама... моја књпжница стојп на расиоложењу...  данае ћеш бптн мој гост... Ннм сам чуо од кмета јутрос да. си  да сге дошли, а ја брже бољ е школи. Уз пут мислпм; да ли је устао ?... Немам  данас баш нпкаква посла!.. А u  тп... опрости, бра-  те !.. не могу да тп говорпм ви заборавпо сам. — Све једно, ноио. — И тп данас немаш посла нпкаква. Хоћеш  лп да пдемо ? — Да м п је да видим шта ћу.-за уппс деце,  а, онако, можемо. — Децу ћемо нпсати у нонедељник; ја сам старатељ. 39 — Дакле ви схе1 —  Ја !.. Али, мо.нш те, говори п  ти иенл ти! — ■ Леио!... рече учитељ. — Дакле, хоћеш лп ии бити данас гост. — Хоћу. — Бар да се наразговарамо сптн!.. Знаш,  да cau једва чекао да наи ношљу за учитеља чо-  века од књиге. Нзгпбох ти, брате, са људима ко-  јима нп мо'ш шта рећи нп доказатн !... Ономад одем  среској кавделарпЈи неким чојим нослом. Кажу ми:  да сн постављен за учитеља код нас. Питаи : да  ли си пре бло учитељ, а они веле : дније; сад је  баш свршио учитељску школу.“ Но !.. хвала богу!..  Па како?.. Имапг ли породиде ? — Пмам и оца и мајку. — То је добро.... — Послужитељ донесе ипоолужење“ , и по-  служи попи. Што ће то ?.» Ти си тек доселио,; то тп није  било нужно. - -  Олужи се, молим те !.. Ваљда ћу те уго-  стити ручкол! Чаша воде и  шоља каве, то ти је  код бећара!.. Пона се послужи. Иди донеси каву, —-  рече учитељ иослу- житељт. 40 — Хвала, ве цвјем — рече iio'mi. — Него> ја смотрцх негато у твојнм  књцгама.... Тп илаш  „Стражу.» — Имам. —  Молим те. да м п даш да је прочитам  Шта нисам чинпо да је набавнм, па —  узалуд!.. — Што нећу дати ?  Ево је ! — рече учитељ  п  извади кгаиге. —  Рад сам ;да видим: рад чега је овај часо-  uuc забрањен. — Рад свега, а највише рад Светозаревах  пнсама — рече учите.в. — Славе ти, како си је набавпо?... —  Лопо. То н п је- тешко у Београду. Они би  боље учпнили да је нису забрањивали. Овако су  сало учинплп да се тај часопис впше чита. Тп  знаш да се тражи баш оно што је забрањено. — Тако је! рече коиа насмејавшп се  Учпнили су онима услугу. Па, славо тп, да лп  мотре да се но  чита ? — 0 !.. те jom како!... 3 меју чак u  станове  да претурају. Полидија једншго трага. —  Па, нај)У ли код кога i — Нађу, али ретко. — Шта раде с њ им ? — Ништа. Одузму књпге н  казне новчано.  Питају, од кога си добпо, п  т. д. Разуме се, да  нико иеће казатп раетурача... 41 — Ђацп, ваљда, махом набављају? — П ђацп п грађани; шаље се нного у уну-  трашљост. — Е , баш ћу да је чвтаи —  Завидпн тп што је читаш први пут ! Поиа отвори једну свеску п  загледа се, а учитељ поче полугласно ћукорпти п лупкати лрстила  по  столу. Посматрао је иопу. И њену је бпло нпло  што је бар свештенпка нашао са којим ће радптп  п  слагати се. Попа склопи књигу. — Х ајд’мо, учнтељу. —  Рано је још. - -  Онда хајд’.ч о  мало доле, до дућана. —-  То можемо, рече учптељ. —  Да оставим књиге овде, па када нођем  кућп, понећу. — Добро. Попа остави књиге, узе шгап и  — сиђоше  заједно дућану. Ту беше кмет и  juin пеколико сељана. По-  здравнше се и  цоседаше око једн г астала. — Дедеј дијете, дај „иослужен.е“ овде! —   рече кмет. Слуга донесе неколпко парчади шећера и  воде. —  Јесп мирно сиаво, учо 1. —•  упита кнет. —  Хлзала богу, леио ! 42 —  Како тп ее допада овај наш Kpaj i .  ’Оћеш  се моБп научптп ? — А... врло лепо!... Од школе је лепо по-  гледатп на све странн. Врло сте добро учшшл;:.  што сте школу пзнелп на брдо. Које вап _је пре  бплашкола? —  Еао, оно — рече кнет показујућп кроз  прозор Него се ја п попа спорамумено п  догово-  рпжг са сељадпма. па ти лепо судшшу мало до-  правимо п уредпло за школу, а школу узнемо за  судницу. —  Врло добро. Само нешто још не достаје. —  А шта, учо ? —  Треба тчпонппу патосатп треницом; бољ е  je него цпгљом. — И то ће битп. Не може се, знаш, све у  једаред. Тако је п по проппсу а п  за деду је здравпје. —  Та, оно, мора се кад власт наређује! —  рече један сељак. — А што се деце тиче —  ни-  шта пм  не бп валпло!.. Да ти знаш, мој учо, т  какој сам ја чколп учпо —  нела нп пенџера че-  стпто, ua ево ме, ’вала богу, оиет п  жпва п  здрава  ка’ дрен!.. Апа да ме је глава заболела!... — Та ако нп рад чега другог, а оно бар  угледа радо треба: да су нан иар зграде. које  општгЉ а градп, најлешпе. 43 — Та... оно... тако је !.. тако је!.. ловикаше  сви. — Уча право вели. Момак дућански донесе каву п ракију u нетну  на астал. Они се служише редом. —  Па, учо, ти си скоро ин Београда. При-  лај наа што год ново, рече кмет. — А нена, вала, ништа ново!... Све је uo  старом. И он нричаше ситнице из свога живота.... Онда се дигоше. Оп'н iiou Дамшан кренугао  се најпре школи, па онда — ношто узеше књиге  лопиној кући. Сељаци се разговараху. — Млад! —  Али оштар! — Већ..,-види се на њему... —  ’Оће ли умети што с  децом? — Умеће зар ?  Доиада м и се само: што не  „јордани” , гато са сваким лено разговара. — И мени ! Имени ! — Вала, и нама! Мећу тим, аоц Дам њ аН - н  он разговараху уз  пут о  етварима које се дешаваху у нашој отаџ-  иини. И што су више разго.варали, све су се вигае  ближили један другом. Њих веза нека духовна  :  веза.... Заједнпчки осуђиваху дрскост људи, који 44 управљаху зеиљол. П, за дивно чудо, обојпдп једне  псте мисли долажаху.... Поп Далњан заволе учите.Ба Ј ову, да би улро  за њега; и  учитељ тако исто доиа. Тога дана седели су ваздан код нона; пред  иече су спшли на „вечерње1 *  а noc.ie вечерња-  растали се. Састалп се као.дпа 1'1утника; нису ни  сањадп један другог п за један дан онп поетаже  прпспп иријатељи. У . „ТРАПАВИ" ДАНИ Поп, учител. и  киет попиеаше ђако у гаколу  и деда почеше долаздги. Сељади се чудише овој  новини у њиховој школи: како у.чнтел, ледш  прлма  децу, како се с њима игра u  шали а.не сије их.  Чудили су се како деда јако јуре иза ране зоре  у птколу, а пре их нпси moiao ни батином на-  терати. i читељ Јова на брзо поста омнљ ен у с-војој  околинп. Људи из других општина и  других села  ночегае доводити децу њему да их «изучи“ .. Ндје  нрошло много п  љегова школа бегае пуна као лу-  беница. Људи су доносили свега: н  јела и  ппћа.  Он могаше живети а да паре ue потрешп сем што  би дао за каву n  шећер. Из најнре је хтео да одбацн те иоклоне;  али се на брзо увери да је то са свим немогуће.  Људи се почегае љутпти. 46 — Кад ти мени њега учпш, ;оћу да знаш  u за моју «јабуну"!... И учитељ је нримао. Данн су му иролЈшли у раду, а вечерои је  ишао то еод попа, то код кмета. Насташе сгадбе. Он је пшао свуда, јер су га  свуда звалп. Искреност од шихове стране пзази-  вала је у њега исцреност... Бивао je п кум, и   стари сват, и девар; пгалио се еа сеља-днч;; 9an-  ховом“ шалом, која је, ка’што мало и „нодебелаД  Обплазио је п редаре. Њпма је било драго што  не „јордани“ од њпх. Једном речју: свуда је леио  ирпман и  дочекиван. Од Лранђелова-дне до поклада он нпре.могао  завприти у школу. Не што ннје хтео, него Hiije  могао 7  То су били «траиави“ дани. Hu јодан учптељ до сада' нпЈе радио у те  дане. h некпм местима сељаци сами створе обдчај,  ua важи као да је од старпх остао. Тако и ту. Само се пије, пева п  нуца. Иду  из куће у кућу'; освпћу се са чашом, а тако псто  и омркну. Испрва он хтеде школп. —  Куд ћеш r . ? — унита га кмет. — Кући. — И ово је, кућа/ мислии, није кошара! — Јесте, али нпје моја. 4( — Тзоја је у  крагујевачкој најаји — да-  лекоје! -  Имал ја и  овде. — '"Наку тп нмаш где год дођеш, него седи! —  Сутра ва.ва радити — рече он. — Нег ради со сутра. —  Шта? ■ — Сутра се неради; ово је „траиава“ не-  деља; сад иразнујемо!.. Илија!... Деде једну, али  ’нак,о, знаш!.,. — Сад, мулдм ти газда! — рече диганнн  п поче затезати оне две веселе жице. —  Крсманија!.. Дај вина овамо ! Донеси пуну  видрицу!... виче кмет. И донеже вина, и чаш е- стадоше ззецкати.  На пољу иушка иза нушке грми.... Цдгани свирају  своје обичне „маршеве“ илп певају своје обичнз-  песме као : „'Внгњичпца род родпо, - <  )д р о -д а се сало.мио. -Нема вигљу кој да бере, -Окром момче н  девојче“.... Илн: „Око моје гараво  „Ову ноћ ннје епавао  „Није дао дика мира  „Оће да марпшра1 *.... 48 Чим Дигани ирестану, однах удешавајт се-  .наци и то iio двојица: „Зеден листак са горпце сдеће, „Милан војску са гранлце креће  ,Склон’ се с птта сејо Пванова  -Нек пролазп војска Мпланова. —  Пиј! -- Доста је! — Ш та: достаДДоста је кад туку!... [I опет чаше зазвече. —  Ама чујеш ти, кмете! — Шга је ? — Шта еи  м и дон’о  овај напрстак (винску  чашу) да н.им иијем!.. Дај м п чашу! — впкнује-  .дан комшпја. — Дајде, дпјете, „ђуровачу"! — впкну кмет.  Донеше водену чашу што узпма по оке п  на- точшпе. — Наслужп Вплппну — заповеда км ет. — A .. јо к!... Ти си домаћин; ред је да  наздравиш. Он узе чашу. —  Е ... за здравље мојп’ госгпју. Богпмдао  што нм  срце зажелидо: род, плрд, берпћет на  много годпна!.. Вала, браћо, који сте мпдошли! .  Опасп Оог, учо!... — На спасеипје. ј * $ 49 — Шн!'г ncLiu до дна. — Наслужише учигел.у. — А... нећу ја !.. Имач ја чашу!... Реда је !.. Реда је. Сви ћеио тако !.. вичу  са свију страна. — Ана, браћо, много је ово!.. Ко ће ово  поиита ] —  рече он устежући се. —  Оад. таки му је ред!  — викнуше сви  из окола. Он зажмури. наже и пони. Дпгани отсвпраше свој обични „туш< -  викајући  једип : —  Може ! А ДР уги — Не може !.. „Ђуровача* је ишла од руке до руке. II  еваки ју је „иоштеио“ иепијао Диганн оиет по-  чеше стругати uo жпцама. Један ее од њих оз-  бп.БН о на.вутио, виче : —  Што ти је криво моје шјемаие ? —  Ама нисам ја. —  Што ниси!.. што ниси! — виче Циганин  све жешће планувши ираведним гњевом. —  И ја се чудам: што нисам! — одговара  онај несретниковић. '— Шта је хо ?  — пита кмет. 4 50 —  Мулим та, гмете i... овај, ет\ овај!.. До-  ш’о, наш’о  лој, па м п налаз’о  гудало!... —  Х а ! ха! х а !... захорп се смеј са свпју  страна. — Што лажеш, Дпганпне? —  ппта она:. —•  Што да тллажец? — II ја се чудим: што лажеш! — : Јесп тн ! —  ’Ајд\ не лажп ! — Не лажем тако м и стреће моје!.. Мулих  тп, гмете!... — ’Ајд, ајд!... Уззш смоле па намасати! —  велп кмет. — Не можн, буга мн! —  Шта не може! Пробај! — Не можп да ее залепп змола, кад је  мазно. — Де, свпрај једну! И опет окретоше свпрати. Учктел. извади сат. — Шта гледаш? Прошло иола Hoki — рече он, — Па шта је ? — Ba.itv снаватп. — Што више спаваш — мањ е живиш. Сда-  ваћемо досга ка \а помремо! — велп један чпча. 51 — Так >  је чича Станко-!.. Виднш како чича  зна ?  — вели клет учитељу. — 1 ја како ће бвти ? —  нита чича. Онда  кад умрем, нећу ннти: по -  сатљика доста за во  вјекп! Вако, за живота ’оћу да „цевчим.“ — Алп овако се може навућп болест! —   рече учитељ чичп. — Е х , болеет! — А после болести долази смрт, па бар да  јо лена, нето се ваља отезатг. као мачкаЧ —  Шта лепа! Ео леп! Зар слрт!.. — викну  чича. —  Од куд смрт може да буде лепа ? Ја  волим п  сто ружии’ жпвота него једну лену смрт "ј  И носле, птта: да умре... ко да умре?.. По цоме ;  рачуну: човек, је с ! Сваки човек мора да жпгп  i'-сто година; ко год пре умре то је лењштина;  ; бега од посла!... Свп се насмејаше; и учптељ се окрете смејатп. — Јес’ чуо? —  пита кмет. —  Чуо сам — рече он. — Јес’ учио ово у твојој чколп ?  — пнтају  сељаци. — Ннсам. —  Ниси ја! — вели чича Станко. — Не  учи се ово у тим вашим „благословијача“ !.. Тп  си, истина. свршио дван’ест школа ал’ ово је трц- 4* i/ 52 н’еета, и ту еи  ти, еишсо, бткварад!.. Поодавна  ја  у њој тавпгаи!... Него, снаеи бог!.. —  На епаееније, чпко ! —  Шга еад велпш, тчо ? — пита кмет. — Шта ћт рећп ?' —  Ваља пнтп — а ? — Па да пнјемо! ■  Оћемо лп, љтди, даље одавде ?  — пп-  тају некп. —  Ножежо, вала! — одговарајт дртгп. -- Еуда! — ’Ајдемо попп!... — ’Лјдо вала!... И свп се к.ренуше попово] кућп. М  Ш : Џ  ; V I ТАЈНИ CAGTAKAK Уч;:т<-.' Јова се немаше на што потужити;  све што uu желес да стече један човек у својој  околпни —  он је стекао; свуда су га дочекивалп  п  иенраћнлп са љубављу и  ношговањем. Па ипак, онет му је нешто реметпло живот.  Оне илаве очи лебдијаху иред њии вазда кад се  осазш. Чар њпхов пљенно му је душу. Он је ства-  рао пред собом милу слпку; оне лене, бистре очп  и  свиону плаву косу; доста пута осећао је вадај  њене чисте девојачке душе као да је ту ; — али  кад се из тога лепог сна на јави нроб}г дио, впдео  је —  своју бећарску собу и  себе као очајника.... „Та да блр знам где је, или која је !.. Је  ли Срикиња. плп ЈЛвабнца, или Еврејка.?.,. Где  живи, гата ради Али ја нигата не зпам, а међу  тим лудпм за тим неиознатнм створењем !.. Да ве- 54 рујем да анђелп с неба сплазе — рекао бпх да  је авђео ко.ји је спшао за часак на зем.ну да sn  памет узме, па га је онда опет аест§,ло!“ ... Па да бп умирио срце п шхслп на другу  страну пдвео — узео бп књнгу; али бп му очп  само прелетале ореко онпх снћаннх слова, а на-  мет му је онет остајала код онога милог девој-  чета.... II друго нешто сметало' је његовом мпрнол  животу! Он је хтео да бтде учитењ нв само деце  него п  старпјих. Хтео  ; је да им  отвори очи, да  ц м  докаже да су људи који треба.да знају u  своја  нрава, као што дужностп пмају, п  да се својпм  нравом кориете. као што п дужности морају да  исиуњавају. Њега је болело то. што српскп се.вак  мораше, да стрени нред једннм канетаном илн пи-  ар;м ,-нлп чак и пандуром. У томе он осећагае  да је срнски се.вак поннжен. Пикушавао је доста нута да 'поведе о  гоме  разРоВ' р у д р угатв уали. м а с ким иочео да го-  : ори, онај му се вешто исклнзнуо нз руку ре-  кавтн сами : — Море, манп! Обраћао се више пута нону Дамњану са пп-  тањем : —  Шта је ово ? 00 На што је noua само 'слегао раненима. —  Па доале кеко оваио ?  —  питао је он. — Не знам! — одговарао је uoira. f —  -  Је ли могуке да срнскн :еељак ништа не  ocefea u нншта не мисли — ако бога. зна-ш  ?! — Па. ето видн! — Па, шта да радино ? Поиа је' опет слегао раменнма. П тад би ућутали и један н  други. Дође и нова 1 8 8 0  година. Трећи четврти дан по новој години дође му  нопа u донесе новипе. Нађоше н једне нове, зваху  се tt Видило.а Узеше да нитају, u, с места увпдоше да те  овине нкгау нротив .јада и  чеиера, који онаком  .надавином тру]у сриски народ. — Хвала богу! — рече Јова. — Хвала  Оогу кад u м н дочекасио један онозпционн л-ист!..  Вар можемо у њбму датп гласа. Обојнца беху врло задов ини. Прочита.ш еу  целе новине од ночетка до краја са највећом  слатћу. — Ко тн је нослао ове новине? — иитао  је попа. — Мејанџија из вароши код кога ја обнчно  одседам. — Внаш шта_? 56 -  Шта ? — Да аш  претплатпмо заједничкп ове новпне. — 'Хо|у — рече попа. Поеедеше мало. ла се нопа дпже п  оде т  нурију неким послол. Пред вече тог дана доби бн два писма; једно  беше упућено на њега а друго' па попа Дамљана-  Рукоппс на оба ппсмо беше један. „Кб ли ће ово да м и  пише?'— рече он гле-  дајућн. — Дај да видим!'- Отвори иисмо и стаде чдтати : „Драгп брате, „Наше политпчке ирплике врло су хрђаве.  За то см о се нас неволико прпјатеља договорплп:  да склопимо Једну малу дружиницу, па да ее спо-  разумемо: како, и на који начпн да се отрееемо  зла, Еоји нам над главом '  стојп. Рачунамо на тебе као на нашег  човека, Ако  .си вољан да се нешто радп дођп сутра на вече  Б....... механи. i . Јаиуара 1S80. г.  у В— Искрен ноздрав од твог Он се заиислн. Ео ће бити тај Ж. Е .... ?   Шта ће то бити ?.. Да ли је то одпста једна тајна  дртжнна ?.... Или, да то нису веште полициске  заике, у које нисли да похвата своје противнике,?.. Ту беше тегоко решити се. Да не пде није  леио; казаће- да је плашљивац п  кукавица, а он  то ннје; и  живот ће свој датп само да га тии  ииенима не назову. Да оде —  није иаметно... Може доћи, сести,  а тек од једаред, кааетан, или inicap, или какав  иред-а-њ. „Ш та желите, господине? Да ннсте до-  шли ирема овом писму? Извол’те са мном!..“ и онда у бувару u т. д  Зар тако јевтино да се нрода и  да ии падне шака?,.. А то може бити  врло лако. Полицији нису били свети ни најсветији  осећаји једног човека. Она б и  upe иустила лопова,  да се до ко ^ ча иолитичара Не, неће да иде ! Најзад реши се: да уиита пону. Он ће, зар,  знати, ваљда, ко пнше. С нестрнљељем је очекивао да сване. Дође  иоиа. Он му даде нисмо. Погато овај ирочита, у-  пита он: — Шта велиш ?.. Да л’ да идемо ? — Да идемо. — Да неће бити какве подвале? — Hehe. 58 - Знаш снгурно ! — Знам. — Ер ппше '! ■ ј Пон Жнвке. — 1 Е , онда да ндемо. — Чието му лахиу на души; еаао кад.јена  чнсто. Пред вече, тота дана кретоше се он и нон  Дамњан на коњнма у Б.... Ишлн су кроз шуму н   разговаралн нолако. Више су застајкпвалн нзго  што су журнлп: да сано доцнпје стнгну, нли, бар.  да мрак на земљу падне... Мрак се спустпо са свпм н номрчдна беше  густа као тесто кад сгигоше ме.јанн. Одјахаше п  јавшпе се мејанџпјн. Овај носла момка да коње  прими. — Добро вече! — Бог uoM or’o ! —  Здраво, мпрно ? — Вала боту!.. Од куд вн ? Mu и  пз ПЈапца. —  ИзволИе у собу —  рече мејанџија. 5  !)О гае .; i соби ■ :  -Ijauie око десет лудп п  ћуге.  Онн назваше бога u ноздравпше се. Ту пон Дамњан уно?на учнтења са и о м  Жпи-  k o v. тто п  Луком, Васо.м Каменчнћем. ЗГптр м  Сто- ,р omi-  те га  ,д' човек;  „ ако  т,1ачекпћеа, Марпнком Ракићеи, Николом МаксР ц  осталнм. — Саао см о вас чекалп —  рече no'i —  Ево и нас. —  Сад можемо иочети. — Можемо, рекогае свц. Мејанџпја отвори врата. —  Шта je'? —  Јпита га поп Мука. — ’Оће лп госиода иити што год ? — Дај нам ио каву — рече учитељ  Мејанџија изађе. — Браћо!  —  рече иоп /1ука. — Мени сад  не греба да удегаавам беседе, него ћу вам у  кратко казати: за што см о  се окунили овде. М и см о  се договорилп ја и иои Живко да се овако оку-Јо в а . ипмо те да се братски заверимо, да овом злу но-  гом за врат станемо. Не може се впше. гледати  ово чудо и  покор гато наша иолиција радп. Ово  није земља уставна, него земља самовоље, овде  иије „закон највиша воља1 1  него ћзд једнога каие-  тана,. против кога се немага комо жалити. Сада  ;вала богу стекосмо једаред и  м и  једие новине,  да се можемо ножалити н  другој браћи, нека внде  шта се од нас овде чини... Што имамо да чинимо,  чиниме у кратко, јер се не смемо дуго овде за-  државати да нас не би прнметили и  олајали. Па лепо. Оћемо лп, браћо. да 'днгнемо __лотив овога. зла, путем шталпе 1  — уиита __.њан. -  ’Оћено. — 'Оћено ли да тужимо свету качетана  началника? — ’Оћемо. —  Депо. Казујте ко шта ича против њих ! —  Ја пмаи први ! —  поче поп .1ука. —  ^   мене о е т  кад је купио реквизнцију од четпрп нет  газда. .својих ирист?лица: није више ништа узео : него по једно иршаво јуне ; а мећу тин, од снро-  тиње отимао је ч  иоследње кајшпе сланине, цо- следњн омргаај, те . је слао држави ...... Двадесет тужбп има иротив њега и  каиетан нп на Једну  главе н е -  окрете! — Имам н  ја ! — рече поп Жнвко. —  На-  ш ем кмет протеко рок и одбор га разрешио од  дужностн. Емет — ни нет ни девет — него ка-  нетану. а овај долази у онштину п  Bpafra му по  ново печат, те овај смушењак таре сад .вуде који  су што бнло иротив њега рекли. Пма се, браћо, доста казивати лротив њега,  рече Васа Еаменчић. — Ето, онај иаш Пера, у-  гурсуз!.. Не чудпм се, кад се нре иотурчи, него  кад upe научп чалму завијати!... Што ’оћеш код  њега је пре него човечанство н  законитост. Доп|о58 61 ua аатворио за ира "бога — једну снроту ио она-  кој зиаа у aiic!.. Кад га је нуетио. он оде те га  тужн каиетану; а овај, несто да га — ка’ човек  — саслуша, а он њену оца u  матер и вели: „ако  сад с неста не одега —  уаисићу ге п ј а “ Плаче-  сирота,. ка! киша. , Идем —  вели —  началнику ;  шат код њега буде правде!« А знате шта му је  каз’о  началник1 ?.. «Сиктер!“ ... Бога м и јес !... — Море, иаш кмет Илија Коичаревић је.-  најгори! — рече Максић. — Не може се вана  казатн шта тај ради!.. Кад је све већ отигало у  рат, он креће оно гато је остало, те му коси на  Преображење..... Преображење, браћо! коси иу  диваду —  пуета му остала!  И то свако о  својој  ’рани, јер «сено — вели — треба држави, па  ннје право да он радине ’рани“ ... На Велику Го-  сиојину жене куне и  дену; и кад све би готово,  он 1ржавн ни „зупке“ !... Па је ратне гбдине ве-  m ’o  же'не о  илот што не дају све ш т о он заиште   за „крезицију1 1 ; па је некој баби Сниљани узео  из ушнватка у појасу — што је сиротица оставила  за сар шу — три дуката, jep је —  вели — ве-  штица: куиа се ноћу» само да је не иреда војеном  суду, а овај би већ —  како он вели — „наредио  да је сагору на ватри, или да је баце иод воде-  нични камен!“ ... Па је, браћо моја, узео седам   дуката само за то : шго је овај веселник убио 62 гугатера „зеленбаћаЦ јер „зеленбаћ се — вели — по  закону не сме убитн; п ко га убије, да се  казнн — братац мој љубезнп! — (то му је уза  тваку реч) са 10 годпна робпје у тјчиком  гвожђу!"..  И солујпјо човека да га терауаис; а овај, онда.  тамо овамо, па њему седам дуката!.. И жалпли се  л.удм и  молплп u  — нпгата!.. Код оне пусте кан-  целарпје у дугу дану, ка’ орлушпна, седп онај  ћата Арамбашпћ, па: ем  тп не нресудп по правдп — ем  тп дпгне н оно мало што имаш, јер н њему  треба !.... — Није то могуће'?!... рече пренеражено у-  читол. Јова. — Цела истпна, г. учо! — Па јесте се жалплп ? — Море, велпм тп свуда !.. — Ка зар ни код началаика ништа? -- Ама, нигде!... — И морали сте да трнлте ?  . — д које ћу му јаде? рече Максић. Врана  вранп очп не вадн!.. Све ее то тамо повезало једно  за друго ка’ крмећа балега! На небо не мо’ш  —  високо; у зеиљу не м о’ш  —  тврдо!.. Сада плп  гутај илп једаред зажмури, па кпдпши овом  пога-  ном  животу, па то ти је !... Па... иагубити дугау  - — пзгубитп f н овако сам тп — са мог језпка —  грешнијн него тежи!... 63 — То је : сачувај боже ! —  Тако је то, мој учо! —  Знате iiiT.! 1 Сви ућуташе^да чују учитеља. — Нас je овде на скупу свега двана.јест —  рече он. — Браћо! Договор кућу к.ући Да се  не би цепали овамо и онало, м и  треба сад да се  братски споразумемо. Да се уредино и  да знамо  Всвакп посао евој. Оад ћемо изабрати себи једнога  старешину између нас. Он ће разашиљати наредбе  сваком појединцу шта који треба да ради, 0 свему | он ће се договарати. Међу тим нас је врло мален  број, да се боримо јавно са оном силом која је  иротив иас. Да би се могли одржати — м и м о-  рамо радити тајно, обавештавати људе и  нозивати  их у своје коло. Свакоме од нас нека је дужност,  да: где год иоштена човека нађе код њега иоради  и око љега устане. Ми се боримо за законнтост.  Не тражимо ништа више, него да се ради онако,  како закон налаже. —  Тако је! — рекоше онн. — •  Ми се боримо за права наша. Сваки je  човек — човек. Тај канетан, тај началник, тај  началннк, тај мшшстар — нншта није бољ и од  мене или_ од овог или оног брата!  Нема он дво  главе а ја једну, или он три срца а ја једно!   Нас је бог све једнаке створно; па кад смо јед- 64 накд пред богон за што да је ое овде бо.ви од  нас?.. И може ,iu бнтп он бо.ви од нас сано за  то што је нинпетар? Он је данас мниетар —  сутра нпје, а човек оетаје до века!.. — Тако је ! — Дакле, боримо се за правду, боримо се за  i човечан тво. Борпмо се п још за нешто. Мп смо се овде окупплп да се поразговарамо; међу тпм  свакп час стрепимо да нам паедур или каквп uo-  лицајад не бану на врата. За што да м и стре-  иимо? Ко је њима дао право да-онп свакад могу  метити руку на наша уста? Зар ту није понпжен  ериеки народ, који је се четпри стотине годнна  борно, да дочека слободу, да сне казатн шта му  срце желн?... И ко поннзи Орбнна? —  Орбнн!  Као што су Турцп гусле забрањпвалн тако п  овн  слободну реч забрањују. Зар нпје којп од вас већ  бпо на одговору што је отшпао овоме нлп ономе  евоме прцјатељу плн рођаку?... — Ја шга је брате! — Дакле, браћо, —  наставн учптељ Јова  — кажнте сваком брату загато се м и боримо!..  II којп не мисли за ова света права наша да по-  гнне, бранећп пх, нека не нде у нагае коло!..  Свакоме ноштеном брату, ua био он богат нли сп-  ромах, слободно је ступнти у наше друштво!... II 65 ја шислил да ћедо за кратко вреле од ове мале  четиде, што сио се овде окуиилп, имати —  војску... — Тако је ! Живио те бог! — Сад, браћо. да пзаберемо старешону. — .Ја предлажем ода Дамњана. Прима ли се ?   упвта nou Лука. — Прима се! — Хвала вам, браћо, на иоверезву. Гледаћу  да га оправдам! — Шта б и  за допис? — упита поп Живко.  —  Ко' he наппсати ? —  Ја !iv! —  рече учитељ Јова. — Браћо! — рече ноп Дамњан. Кад тре-  бамо да се састанемо, вама ће се јавити. Неђу  тим, радите сваки у свом месту и  околинп: да шта  више л.уди придобијете, — ’бћемо, Оћеми !... — Вечерас см о  рад свршили рад’ кога см о  нозванн; сад се можемо нолако разићи... Некн се ноздравише одмах и одоше. Поповп  и учитељ остагае да вочерају. Дуго су седелп и  разговарали се, па се оида  ii они разиђоше. . 5 У П . КАПЕТАН САВ А Родио се у једноме селу рудничког округа.  Жлен је остао пза ода п мајка, па се претудао-  од немила до недрага. Узео га најпре ујак. па.  пошто H uje miao деде. да га да изучи. школу.  Свршио је нсалтир а ујак га да у Крагујевац да  иочне димназпју. У другој години учинп неку крађу  те га истерају из школе. Ујаку није смео на очпг  него тумарие у пи:т. Тунарао је тако неколико година. Доипрао  је до мора, „са сто је вуруна 'леба јео» као што  имађаше обичај сам да каже. Сад, како је којпм начином дошао до ноло-  жаја практпкантског — да м е убпјете —  ne знам;  тек, довољно то : да је он ностао практикант са  60 талира плате у једној среској канцеларнји. Капетан му је био -врло строг према мла-  ђнма, па —-  разуме се — п према њему. Међу 67 тнм, њега мука шчеличила, па — видећи ~  вако  капетаа лепо живи, закуне се свпм ва евету да  ће и он ноетати капетан. И већ је иочео радити на томе. Мотрио је  шта капетан волк, на је еамо оно и радиоТ Н. нр.  канетан је волио човека, који је умео да се лепо;,  иоклони, да каже: пизволитек, да је увек чнст и   углађен и  да је. преиокоран покоран. И он ти је е  места почео улагнвати се ка~  петану ; увек је гледао у њега, па ако се капетан  насмеши — u о н се насмеши; ако га што дирка,  он се еме.је и  иоказује, да му је бог зна како  мило и  да то сматра за највећу част; ако капетан  рекне што год иоле шаљиво он се зацењивао од смеја. Доста пута тек б и  канетан рекао најстари ем   ћати: — Овај наш Сава- има ираво детиње срце;  нешто м и  је ушао у вољу... Елем, таким начином он стече наклоност свог  капетана тако, да му је он поверовао да рад’ не-  ких и неких послова иде у срез и  да их изврнш. И он је ишао и  пзвргаивао на задовољство и   свога старешине и  своје, разуме се да поред ка-  нетапове Јабуке“ није ни своју заборавио. Све је више пљенио свога старијега док није  дочекао, да, на свДНиколу, славу капетанову, по- r > * 68 ' служује око софре, за којт су засели билп први  дошНлши |з  среза. О амо је жтдео за тиж, да се докола и  куће  капетанове. јер ту се надао да ће моћп свој нлан  остварити. У капетана су биле петпрп кћерп све: ка’  златве- јабуке. Он је се лорао јегној улагати, па  на којп било начин. И, зајиста, тога дана. пеш.вао је се по сата  пред огледалом u  увијао оно мало брчића; чпстпо  четком неколико пута своје ново одело, а у себп  је гонорио : — Нека, вала! Ја зшслпл, да м и  баш неће  прбћп на лпјо!.. Та стара еам  ја лола, улагаћу  се капетаници, па ћу ја онда око Госпаве. Исти-  на, најстарија је, али-не лари!.. опет је п  деца  п једра. Неколнко сам пута на н.у на.чипго, u  —   да виТп осчене се... Сад када че вадп у овоче  чоч новоч оделу, ua ;вако углађена — е, нема  јој друге ■ — него гато Јоћу. оно чора бпти!.. Онп  ће се чало џапати, алн шта ће — чораће допу-  стити... Ко сче гледати чудо очпча !... II задово.дан сачпч собоч, запали цпгару ц   стаде пред огледало, па пушећи, иосчатрагае сваку  цртицу на своче лицу. —  Нос чп чного великн, славу чу његову !..  Да је чало чањп u да иије сачо овако покучаст!.. 69 Ал ие марл! . То је још нреаорука ако зна, а  не може битн да не зиа.... IlciiiTo noiijraif цигару. ucnpa уста да не бк  лударао“ на дуван, узе кацу н  летну на главу.  насмегаи ее, u  —  тако оде у капетанове одаје. Како уђе, скиде каау п. прпђе канетану ria  онда каиетанпцп руцп. — Добро јууро! —  Бог добро дао, синко ! • — Чеетитам вам иразннк! У здрављу да  много годпна дочекујете, у здрављу, cperiu и  за-  довољству. —  ;Вала, спнко, ’вала!.. Ти жив н здрав!..  Bn'ra ти обешењака, како је он то ср .чио! —   рече каиетан. Ж, мнлоште ради, иовуче га мало за уцо. —•  Оди, Саво ! — рече каиетаипца. —  Нека, госиоја, могу ја и иостајати. —  Нека, нека!.. Не би’ ја сео кад м о .ј ста-  р н јц  стоји h ii за каке uape!.. — Ето, лоле!.. А лаже, зиам да лаже!..  рече капетан. И оиет ra повуче за уво. Госпава, најстарија кћи каиетанова донесе u   нослужп га. Он се само смеши u  тако уми.като одговара :  „благодарим Фрајлице"! да је Госиави памет стала. 70 Еад попп п каву он се од једаред окрете. —  Куда ћеш ? — Ја ћу да попажеп данас у кујнп. — Иепрљаћеш одело. — Не мари. Има четка па очпстп — рече  он. — Ја миелим да је баш дуасност нас млађих  да нашег етарешпну услужимо!... — Вала, синко, ’вала!.. Е, ’ајд — кад !о -  ћеш — uди тамо у кујну на гледај са децом  носла. Тога дана елужпо је око co® pe. У вече је  бпо у кујни. Дело вече провео је у друштву са Гос-па-  вом........ Беше гато — беше!... Еад је се пред зору спустио на свој кревет,  бно је потпуно са собом  задовољан. Држао је у  тврдо; да ће бити капетанов зет. — Што m u ту ваздан облетатп око девојке !..  Овако, ua — ’тели не ’тели — мора.јт м и  је да-  ти ! Еад м и  капетан постане таст -j-v постаћу п   ја писар!... А красно је то : битл uffip. Впде те  да сп вредан u  окретан, да умеш да се владаш,  iia те по чешће шаљт т срез. Добри ручковп,  добре вечере — свет луд па тп још даје преко  плате!.. Баш дивота, мајку мт!.. 71 И тт се расппштољи његово бећарско задо-  вољетво. Дође му мпло да мислп: о _  младој жени  на десници. о  добро намештеној соби, о  касп што  стојп у једноле ћошку, о  великоме уважењу код  старнјих и о  великом поштовању код млађмх... — Шта бп м и  онда валпло?.. Масан чпн, доста пара, ка-руце н  коњп, зекани, вз „прека*...  Звр!... Ко ли то иде ‘I... Госиодин ћата или ка-  петан! Скидају капе па се преклањају до земље ;  а ја диг’о  главу па пе видим ни једног!... Свет овај, овај геЈак, кикаљ —  он је само научио да слуша. Подвпкни му, намршги се мало, ua, ако •оћеш , даће ти и  ћер и жену —  само да га не д и р а ш Ш то  тн се д&  у овоме чину нроживети  — то нигде!... Па зажмури од задовољства, као да би хтео  да види тај срећнп живот. — А завидљивци би говорили — мишљаше  он даље — Гледај еам о Саву !.. Онака вуциба-  тина, па ви’ш  ти, молим те !.. И стече, и  дође до  чина и  воле га старији и — шта ’оћеш!... А...  славу вам вашу!.. Одбијајте ви жмире у данце-  ларијама. Сава уме овако!... . Loiio свану, а он се још по кревету ире-  тура. Кад виде да од сна иема ништа, а већ ни  •сам е мисли његове не узбуђцваху га више као  што су мало пре, он се днже из кревета. Обуче ее, углади се — по свом обичају —  па се диже у каФаиу на каву. У кандедарпско врема био је на свол месту.  Узео перо. па икпТе ли — пшпе !.. Капетан је не-  што додније ушао у канцеларпју него што је о-  бпчно улазно. Впде- га ведра п  весела као обпчео,  п упита: — Д... како је, СКво ž —•  Хвала на питању, госдодине, врло добро i  — одговори о н стојећи до свпма проннспма учгп-  вости. — Не жуље те нн очн ‘I  : — Нншта, господине! — Врло добро, синко! 'Ајд, радп сад!... Друговп његовп, практикантн, завидели су му, но он је се само у себи слешпо. Тако је живео Оава код свог каиетана; сад  је могао, кад год је бно докон. нћн му н  у кућу,  и — разуме се — он је се тим користио. «Но једаред ухвати га каиетан на „ ружпо.м  делу са својом ћерком н, знате ли шта је било  ј ондаСтроги  капетан поста још строжији, на-  мрштп се, скиде лулу са свога ijro r чибука од  абоноса и  свога ти веселог бу< 4ућег капетана „на-  маза ноштено абоносовином....УУ —  О ца тн твога!.. како со  смео, како си  смео кажи ми!.. А ?... — о i о Он осећаше тешке болове од удараца,, алије  стегао срце са.м о  да бп одржао своје достојансгв.о. — Ја је  „љтбпн4 1 , господине ! — промуца он. — II ја сан впдео да је љубпш; — рече  капетан не разумевајућн те „високе“ књпжевнпчЕе  изразе — алп како си смео? — Срцу се не зановеда! — рече он од-  важно п погледа капетану у очи. — Ево, уззште,.  узлите овај ппштол, u  убите м е ! И екпде пшптољ са зида па га пружп гсапе- тану. — Убите м е к?о  бога вас молим!.. Убите м е  тако вам свега што вам је најмилије!.. Убите м е  — само 5 iе не одгоните!... Јер ако м е отерате,  ако м е одвојите од ваше кћери. ја ћу се моратп  сазг убпта!... Капетан се скамснио. Иуо је да читају о  тој  љубавп у „УБубомнру у Јелисијуму*' и  другимро-  манима тога доба, али у то није веровао. Сада  након гледа очнма, рођенпм очнма ту љубав у  својој кући. „Будући“ е зп  три да се он колеба. —  Ја не могу да живпм без њ е ! Сав мој  жнвот нека ђаво носи!.... Сад знате све п  ре-  ците!... Бар ћу о  једном трошку и  себи лресуду  изрећи! 74 II он подпже пиштољ, токорсе да га себп у  прсп онали. Капетан га ухватн за ртку. — Оетав’ то! — викну. — Па шта %  да чинии ? — уипта он. ба-  јИги, очајничкп. —  Сутра ћеш знати; сад ндл !.. Он виде да је капетан попустио, и, да не-  осећаше абоносову ватру што га је пекла, би отп-  гаао иевајући. Задовољан се спустио у креветч —  Шта ћеш! Кад ’оћеио до нечега да до-  ђеио — мора се по некп пут н  „извућп" — рече  сам себи. — И нпје се преварпо! Капетан не само да му даде ћерку, него у  љеговој лпсти наниса: да је „отлпчног владања,  да је поверљив, вредан, као мало који, и да га  треба лредложпти за унапређеве. II он добп са ћерком канетанозом п нешто  новада уз њу, u ппсарско. место у облпжњем срезу. — Дрвд је корак срећно ислао —  рече че-  стптајућп себи —  сад, ’ајддаље!... II о н пође даље. Знао је шта му треба ра-  дптп ; с  тпм је бпо на чнсто. Прво и прво: ула- 75 гата се старијем да те препоручи; онда постаратп  се за свој џен.. И једно и друго пгало му је за рукоч. Ка-  петан његов био је рођак неком велпкон госио-  дпну тамо у Београду; значи могао га је препо-  ручити. Он ну је с леста постао најбољи пријатељ ;  чисто је познао и  вољу његову из погледа њего-  вог. Ва кратко време он стече љубав и поверење  свога старешпне. Било је старијпх чиновника од  њега у пстој канцеларијн, али се никоме није ио-  веревало као њему. Он поста извршитељ. Ту бегае извор из кога  је могао до миле воље захва-тати. Није дч' дира  у касу. то не; нма се ту н  осим касе. Није хтео ништа да изврши док и он сам не  би ту добно дела. Дукат, два, три, иет — како  кад, алн је тек каиало и никад није засушило... Стекао је добре коње и кола; наменггај у  собн био је госноцкн ; јео јо u пио је шта му је  душа желела. Жена му је била одевена као млнистарка.  Нису имали деце, али, како говораху, п не тре-  бају им. Могли су бити без њнх. За пет година  доби 1,ве класе седећи у истом месту, и стече  трговачки капптал. Умре му таст, али, опет стиже шурак са  наука из Цариза u ож.ени се од врло велике пб- 76 родпце. Он је ее хало упознао са мнопш лнчное-  тила од «важностп“ —  прплнком свадбе шура-  кове; са некпма се још u  тикао. Дакле: стекаоје  себп ирнјатеља и  таао где је мислао да неће на-  кад мокп ну прпварита. Нп дотле Htije марио за *кпкал>а“ , (тако је  он назпвао сељака) алп му је по мало ласкао;  сада. пак ематрао је за потребно да мт окрено  леђа. Али ппак. миелио је да ће добро бптп, ta  се држи некпх отменпјпх, илп бољ е да кажем,.  богатлјпх. Међу T iiм, овде-онде појављпваше се до некн  ((бунтовник. “ Таке људе људи на влади нису могли  трпети; њпх је требало пскорењиватн или бар за-  варчптп. За то је требало чпновника. Он је бпо „поуздан“ човек. На њега се је  могло u  uo препорукама п  но лпчном познанству  — ослонпиц u  њега песлаше у један срез гдв ио  виш ■  таквих „бунговника*' пма, иослаше ra, a.iu  као: кааетапа. : РБегов се сан испунп. Он говораше женп : —  Впдпга сад! — Впдим — рече она. — Реко’. ли f — Тако је. 77 — Све- се може, само каз, се 'оће; -ja сам  ’тео, н, ето : свд саи кааетан!... — ’Вала је богу! — рече она. — II -власти! додаде он. И оде ла своје онределење. Разуме се д аје  добио са „надлежног” меота и  „унутства“ каво"   да се Тамо нонаша. Жеђу там, унутство је могло изостатн. Он je  од нрпроде, мрзно њуде који су хтели да ремете  ред у држави п да заустављају кола државна,  која су, по мњењу његовоме пшла нравпм путем. За кратко време он се нрослави. Свпког је  тукао, као гују у главу к о ј и  je само зуб обе.тно.  Ако је тај још био богатијег стања он је се „но-  жтено“ наалаћивао. За даллЈ његов напредав није ау требала  преаорука. Сад је и  ол био моћни да сесам пре-  порузи. Он имађаше ирошлоет „светлу“, но његовом  мишљењу, и  сматрао је да је у лраву да он дру-  гог ирепоручује... Као награду за учињене услуге затражпо je'  П....... срез и  — добио је. Раета је био средњег, нун, иуних једрих  образа, густе браде и  бркова, високог н  озбиљног  чела п  ошгра погледа. Могло му је бити тако  32 — 35 годпна. УШ ПРИШИПЕТЉЕ Беше ти првих дана лесеца Јула 1S80. год.  Еаиетан Сава сеђаше еам  у својој канцелардји.  Ни у ходнику не беше никог, само пандур ееђаше  на клупи и  иушећи онекиваше да га капетан звон-  цетоз: позове. Еаиетан чнташе новпве „Впдело.“ — Оџет донис протпв мене!.. Ама да ж и је  ■  знати ко пигае, оца му његовог !.. на, вала, не би  мајци више напис’о  нп једног!... У’ватиће Сава  њега, ua ће он бечптп очи у м ом е подруму !.. Прочита доипс, бацп новине, устаде и љутпто  ходаше тамо амо по =канцеларији. Цандур отворп врата. — Шта је ? — нзадре се он. — Један сељак гкелп да уђе код вас —  одговори пандур. 79 — Нек чека ! Пандур затворц врата. Он ирође јога неколико пута тамо а Л , онда  седе п  зазвони. Пандур се појави. — Пустп тог сељакл овамо. Уђе .један сељак, олален н  подепан. — Поиоз бог, господнне! Он климну главо&. — Шта kera ? — Па, ет, овај... господпне, дођо’ до тебе  неким послом. — Каким нослом ? —  Дођо’.. ’вај... да ти се ножалпм на нашег  кмета. —  Одакле си ? —  Ко, је л' ја? — Ј ;т, ru! —  рече он нестриељпво. —  Ја сам ти, брате мој, из К ......... — Како ти је име ? — Питага мене ? — Тебе јабоме! Не питам, ваљда мог оца!.- —  Марко. —  А презиме? —  Бајић. — Па, којим си послом догаао до мене ? 80 —  Дођо; . н-i.ia, па ну тд престдц. ЕтоДвако  сам ја... То, је у потесу знаш, А  :вакоЈеЛ ван... — Који Нван? — Та некп Иван „Трћак“ — лову га —   нознва се Манојловнћ. Он je спн онога Симуле  што је умро на робпјп ua.... —- Добро, добро! Што не се тнче Спмула  н робија? Шта је било са тобои п  Пваном ? — Ја !.. Етем, "вако .сан ја а вако, ка: тс  тп ту, Иванова дуж... И еад он ненпкар ле.но  туп! па одбпо нека трп рткоса 'шенице. II велп:  'оће да купп... — ЛаД.. уппта капетан. — Д ја не дан! —  Ла не д а ј! — Јес, ад’ он ’оће i,a се туче! — Па нек се туче, шта се тебе тпчо? — Море, оће да Спје нене на моде инању ! — Па јесп јављ’о  кмету • ! — Јесан. —  Па шта тп је он рек’о  ? — Велн: нек те бпје, право; ш и ! А што  : caoi ја пш’о  у рат п што илам вод' на бутпни рану; само да видпш... II узе засукнвати ногавицу 81 — ’Ајд, остави то ! Ичам ја сад [шд гледати  твоју рану; њнсам ја доктор! —  осече се ка-  петан. — Само сам ’тео да ти покажем, да видпга...  Ца зар ја imf р  у рат и  био —  да ти ка ’м  свуда;  и u o  Јавору и  iio Делиградз, и  на Шуматовцу, где  сам и  рањен. И — .да ти ка’м  —  ја тамо се  тук’о  с Турцима, иа ево н  овде Турака!.. — Где су ? — Ето, код нас у селу... Прво н  прво тнје  кмет. Њемукар Трћак дао нешто, ’вако, преко пр-  ста, па он јако судп њеау но ’атеру ; а мене, п   што је — да ти ка’м  — п  моја земља и... све,  о н менекар јако — да ти ка’м  — неће ни да  види !.. Па еам  дога’о  ’вод, тебе... — Шта tem 9 — Да му ти то како наредиш. Напигаи му  — иисалн му „белег“ за мало дана! — Ајд иди тамо, нек те саслушају — рече  п  маши се руком за звонце. — Ама ја би’ волио —  рече Марко чешући  се нза врата — кад би ти — да ти ка’м  својом  руком то меникар исдие’о, ua да би што и  платио!.. —  Ш та! — рече он и  намршти се. — Марко нопридиже лову руку, коју беше  савио у песницу н  каж,иирстом обухватио дукат,  те му показа. 6 — ЗЦаиаг тл се, госиодине!... Н\ ж 1,а је,  брате! Ја еан човек танког стања. иа не когт да  ти ка’.ч  — да се парнпчин. O fl ћути. — AlojiiH ти се, госдоднне! — Добро, добро !.. Изађц тано те очекај нало. Марко cijjcrir дукат на aLTa.i да озађе Он узе дукат п  иету га у ред, саејући се. — Ја глупа света, ако ико за живога бога  зна !  И, враг га знао — свакн има!,. Ово је  бога М и, добро! Бог да иоживп оног чикицу, ш т о  не упутп овамо!... Пандур уђе п  унесе нека лисма те мету  пред-а-њ. Он узе једно, отвори, поче чптатп п  намр-  штп се. — Ш та?... рече. Прочпта инсмо и  другп пут. — Није могуће да има пкакпх тајних дру-  жпна у м рм е срезу!.. Најзад, шта му знам! Увн-  дећу, п  онда ће иа пресести тајнп саетанцп!.,. Сави iiiicMO и  мотну у џен. Онда узе разматрати друга ниема, Посавија  ux као акта, напнса неколнко речп на једноме  полутабаку и  зазвонп. flam fp уђе.82 83 — Однеси ово нека се заведе. Кажи томе  сељаку нека yi,e. Пандур узе акта и  нзађе- Мало.за тим уђе  Марко. — Ево, f'Bo ћеш дати кнету. — Јеси му ти ‘во у нанпсЧ' Ш - —  Јесам. - Јесн му каз;о  i.a м н  онај утурсуз више  не смета? Ове је ту ! —  Е , ’вала, господпне! И наздравље —.. рече пружпвшн руку да  се с  њ им  рукује. Он се рукова. —  Да бог да у |дрављу, Марко! Марко оде. Он запали дигару, устаде, приђе прозору п   загледа се у авлију. -  Е ђав') га знао, од куд то у м ом  срезу!..  Mopli ја vliH у траг, на да би не знам гата било...  К ли ће то бпти 1 Koju је тај што т.о  бугакара ? .  Сељак није. Свм  су они кко овај Марко ; него то  м ора бптн какав ноиа или уча... Иандур уђе. —  Газда Ђока жели да се састане с вама. —  Нек уће. нек уђе, —  рече он окре-  нувпш се. 6* 84 Пријавл>ени уђе. Бегае то човек висоиа ра-  ста, окогат, дуга лпца, веапног чела и  уста која  ду као -отреја надкриваху оауштени бркова, a ов  ux je једнако грпцкао. Онп пмађаше'зелене. а ру-  чурде велпке као ршпце п ненрестано с  њпна  млатарагае плп пх мећаше на раздр.вена чуаава преа. Добро јутро. канетане! —  Бог дао, Ђошо! —  Како сп, капетане? —  ’Ba.ia богу, Ђошо ! — Јесп мирно cim b ’o ? — Добро, богу ? Бала! Е ако, а га о  !  То м и  је мпло чттп. О еди Ђошо. —  -  Он ееде. -  Пугаи —  рече о н и нружк му кутију ду- ванскук Газда Ђока узе кугију савп цигару и  сву је  уп.вува ленећп док панпр не дрште. Онда узе други  и онет доче савијати. Видело се на њему да не  пушп, али ток, —  ово је из канетанове кутије. —  Па, које добро, Ђошо ? —  Па, вала, капетане, није бага ни добро.  Пођо’ ’вамо у твој комгаплук, ца велпм: дај да  видим шта нам ради -  канетан ! —  ’Вала, Ђошо, ’вала! 85 —  II довео е а -л  једног „нашег“ чслека. Ако  ти 'теднега. он је рад да се е  тобом састане. До-  нео је п  je,\Ho јагње. Ја дадо’ пандурт да ia од-  несе капетаници. Дуката ва.на; —  Добро, добро, рече он и  зазвони. Пандтр се појави ■ —  Ка -"н  т м е сељаку ш м г уђе —  рече ка-  детан. —  ’i’ oie, што је са м ном  дошо —  рече Ђока. : — II реди тамо, жепи, нек укува три каве те донеси овамо. —  Разумем, господине —  рече иандур и   прптворн врата. За лало и уђе сељак. Обучен је био газ-  динеки. —  Ово је, капетане, наш Пера Нвић. Кра-  ■ с а н  човек! —  Е, мило м и  је! мнло м и  је ! —  рече ка-  петан. —  А одакле је? - Јесте, господине, ја сам из Б ....... —  А је ли тебп што тод познато, да се неки —  ГГа.. јс-.сте, госиодине, одговорп Пера.  -— А знаш ли којн су % —  Неке знам.J. вашбј мехннп тајно састају l- унита :  капетан. i 86 —  КгО јп су? Газда 'lioita злнуо од чудн. —  Та... поповн... —  Којн поповн ? —-  упита жудно капетан.  Т н .. ова наша рђа, под Ж«вк.,-.- ц . поп Дам- њаи. п-иоп Лука u  онај учигељ. Јова- —  Зар они i Ја !.. пма u неки’ наптп се.вака; п  један  мој угуреуз, брат .м и  je, и он је тамо, шњима, —  Тако дакле. —  Ј а !.. Па, веле, uon Дамњан п учптељ ћг  тамо нечем дорлд уче, и, веле, н њ има су казали  да „атагирају“ код л>уди. Веле, бпве оида за све  добро. —  А чему их уче? —-  А ничему, бога ти!... Само троше речп !  Впчу1тако на власт као: на вас, на гослодин на-  чалнпК(1 u  иишу тамо по новинама.... —  Ко оно нише ао новинама ? — Учитељ. _  он ? - Он главом. Мени каже-то онај мој угурсуз. ' А кад се обично саегају? — Ноћу. —  Састају ли се још на ком месту осим у вашоЈ мохани. —  Састају. 87 ' Где ? —  Иду свуда- по селима. GuHoti■  су се саета- јали у . ! ...... код мејане. —  Па како сељацп. ’оће ли да ux послушају? —  Оће оне будале. Од ирви’ људи нећеж  наћи ни једног шњима. —  Што јш то HHCir раније јавоо? - Нисам знао да је то важно, а јавио би'  чнм еам  доан’ о. —  -V  од кад су се почели саетајати % —  Још од зимуе. — Г1а када мкслиш да ће се опет састати % —  Јис.шм, скоро ke. -  A где ‘ l. -  Питаћу ја то оног мог; он ћеч  знати. —  Гиитај, вере ти, па м и с места јави 1 —  Оћу, господиае, како не би! ,\ ... упамтиће они мене ! рече о н u шкрипиу зубима. — \ Научи u’ памети, капетане, тако ти среће TBOje! —  А... ие ббли ти_! - — А u јесте, вала, оно учитељче!.. Д -а  ил  га је у’ватитн за оне. кике, би’ му ноказ’о! —  вели г Јаока. —  Доћи ће он к’о  снаша, Т  ih o ! — велд  каиетан. 88 —  Ох !... Да ти ’оће пасти шака, мајду му  вегову!.. И ја би’ дош’о  да га заједно изударамо! —  То му не гине!.... Него што тп брате  дође Бога мо, учивио сп лиуслугу!.. —  рече  канетан. —  Па, реда је, госнодпне. Ако нећемо власти  нашој, ја коме ћемо, по богу ! —  рече Летар. У тај иар нандур унесе каву; онп ућуташе. Пошто пандур изнесе шо.вице и погато му ка-  иетан нареди да никог не пушта, допалише цпгаре. — Па којпм си иослом, брате ?  — унита ка-  петан Петра. — П а ,’нако, неким мојим ноеловима... Нмам  ту, код суда, на извршењу четри моје облпгацпје,  па дођо’ до вас, да иас умолим да наредиге да ее  што пре изврше. Знате, треба м п нозац, pai сам у  неки посао да се пустим, где м и  вп онеттребате. А какав је то noc’o  ? — упита какетан. — Рад сам, знате, господпне, да зидам ме-  јану у селу. Оиттина јо добила право. алн је рок  upora’o  а она није нанраппла, на кад већ ona нпје  —  онда сам наумио ја, ако м и вџ.будете на руци. - II ја те, канетане молим, учинп м и то,  ако ,је могуће. —  Оно.. могуће је. Треба да то јавнм гос-  подину министру. Јеси лп тп начинпо какву молбу?  упита каиетан Петра. 89 — Начиаир еам. господпве. Извол’те ! И Петар предаде м олО у каиетапт.-' Он ј.е нрочита дваред уаксгопце, па је онда  спустп пред-а-се на астал. — Добро, Перо; лорадићемо у;од господпна  минветра. — За то еам  ја вама п  дош’о. Велпм, ако  вп не порадите код господина мпнпстера, менп  није вајде., —  Тако је, вели jkma. —  А опет вама, господипе, неће бити џаба.  Ја еам  донео једно јагње; пма пешто впна u  ра-  ггије у колпма и  то ћу дотерати тамо где ви се-  дите; а за то знам требаће пара; није вредно да  ви трошите u  да радите за бан-бадава. Ево вама  —  јабуке радп —  ово! И ту спусти један Фишенић капетану у руку. — Вала, Перр, вала! —  -  А... нпје то нншта, господине, Него знаш шта? ИзволитеЈ —  рече Пера. — Немој заборавнти да м и  јавиш за њи’ов  састанак! Сачувај боже, господине! — Ја те молим! - Ама, ia м и  дете мре —  ја ћу дотрчати  да ти јавим. 90 —  Tatco брате, тако! —  Ја идем, да оно вина п ракпје однесем  госпојн. —  Добро Перо, ндп. —  А ви, господнне, гледајте- п  за то и за  оне облпгашгје. —  Сад £е бити све наре£ено, рече капетан. —  Вала вам, господпне, u  наздравље! —  Да бог да у здрављу, -liepo.! ’Oiieiti и ти, ЂокоА —-  Сад !-.у и ја Перо. • • •  Па можемо заједно. —  Заједно £емо —  рече Ђока. —  И Пера оде. Кад Ђока оста еам  с капе-  таном унпта га : —  Шта велига, капетане ? —  Ваљан човек! —  рече капетан. —  Красан, сладак човечпћ! —  додаде Ђока. -  Бога ми, јест! —  рече капетан и тури  руку у џен. —  Знага шта мени јутрос рече ? —  Шта, Ђогао*? -  Вели: ,'ЈВоко, брате! Тебе сунде грејало;  суштн сп  иокојни књаз Мијаило!“ Бога м и јест !..  Красан човек ! —  Прстарај ее u ти, те види, да нема у  твојој околпни који „бунтовнпк.“ Сви онп, видига. 91 еви су они Карађорђевци. Тај тад треба истребити  из нашег народа 1 '  јавићу ја теби пз онп’ стопа, чпн дознам ! —  II њему говори. -  Не бринп!. Него, да пдеи и  ја. Због  њега сам ти п  долазио! Наздравље. —  Да;бог да у здравњу, II Ђока оде. — - Вога зш  ’вала му! Д-тет дуката !.. П још  дознао сам u ко су-та гсснода!.. А шонови,1гооови ! -   Бре нлатикете вп жени! А ти учо, дечко, и ти  ’ n.-iii знати за чичу!  Скикнућеш овде, а ланућеш  тамо негде око Врање !. Прохода још згало по канцеларпји, онда узе-  кану п изађе. С Р Е К А  ИЗ Н ЕНАДА Беше веома велика врућина, кад се учптељ  Joim крену-иопу Жппку у Б ..., Нека тнора обуј-  нила сву нрироду, па кроз њу сунце жеже као  жива ватра. Ваздух нретежак. Стока сва иобегла  у хладове; нигде ништа живо, сем човека, што га  сунце на раду жеже. ,Y  читељ Јова корачагае најлак; круине грашке  зноја слеваху му се низ чело u он се брисаше  нараном. Но све му ништа нлје нонагало ... Нај-  зад скнде каиут, раскопча дугмета на прснику и   кошуљи. —  Овако није ни у иаклу! — рече он. —   II што ја не пођох раније! Да м и је се само шуме  дочепати!... Мука је то, кад човек обећа! __ Прође поред једне њиве на којој радише  радинн. —  По.чаже бог! —  Бог nojior’o, учо! —  рече Арсен, онај  сељак што га је довезао. —  По богу, Арсене, брате, како можеш ра-  дити на овој врућини ! —  А иорам, брате! Вар и  ја не бп! волео  лешкарити у ’ладу, него да м е пече звезда и да  м е бије усцара од 'шеннде —  ал' треба леба! :—  Па ниси се ни ознојио? —  А .. ночео саи!.. Шта би ти радио, славе  ти, да те ко натера да сад коеиш или вежеш % ■  —- У х! мани!. —  Сало. знаш, да м и  је ону господу мало  косом на ливади да иотерам пред собом, онда би  и' inrr’o: је ли лако сељаку?!.. —  Баљало бп ! —  рече учитељ. —  Јес' чуо ! Не би му дао да буде „мипистер*  ко није op’o  и  когБо... Учитељ се насмеја. Онда се поздрави и  крену  ее даље. Дебели хладови у шуми хљађаху његово врело  тело. Сео је на зелену травицу, заиалио цигару,.  (пропушио је оиет) па се дао на уживање... Око подне стигао. је кући uon Живгговој. По-  иа га дочека веседо, и извишаваше се што му  .аена није код куће да га бољ е угости ; овако ће  лорати бсћарски: што буде бог дао. —  Не .'iapii ништа!... А где је гогпођз ?  —   ушгга учптељ. —  Отигала је пред госте. Синоћ доблјем теле-  грам да joj данас стпже сестра са ћерком. Нег«-.  оетаћеш на вечери. - Бога ми. нећу моћп; кућа м п сама. —  Чудва чуда! ...... Бага ће те погледатп жена или ће пдакати деца!.. Има, жаљда „Фамп-  лпјаз." —  Мма, али и њега сам пусти« кући да pa.u:- —  Доћи ће, ваљда, довече. —  Доћи ће. —  Е ,- na 'L. Остаћеш, остаћош да раШоварамо. — П ? ,  најзад... —  То je већ решено!.. Него дедер ! Скинп  капут!.. лРасиишто. 1> и к  се човечо!.. Погле мене ! Поиа бегае у коштљама; само једно ћурченце  п чита што казпваху да је п.-па. Учитељ скиде капут; раскопча прсник и  ко-  шуљу раздрљи на груднма. —  Деде, дијете, донесп што год да се по-  лије ;— рече иоиа најетарпјој својој девојчпци. Њих двојпца седогае иод једну лииу на траву. - Има ли шта ново ? —  упита нопа. —  Нема. вала, ништа.94 Ја сам дознао нешто. —  А шта ?  —  уиита тчитељ. |Ш Ш Про.казалц су нашу друашну. —  Проказали ?!.. А ко? ушгга уштељ изне-  нађен. —  Један наш угурсуз. Јованов брат. Петар. —- Не знан га —  рече учитељ. —  Та једна уд.чзица, бога ти !... —  А ко ти је казао ? —  Поп Пука. Баш се јутрое састасмо и он  м и  испрпча. Од кога је он чуо? -  Из уста еамога канетана. Бпо јуче к.од  канцеларпје, па га капетан напИ не M o ate горе  бити.. Вели : „сатрћу ја те оунтовнике, само ако  будем жив; неће Сава њима дужан остати!...“ И  теби ирети у крваво —  Разуме се —  рече учпте.г, хладно. —  Зна даУси ти mtc’o  п  оне дршгсе. И то  му Петар каз’о. —  Од куц нои Пука зна да је Петар казо;  није му гаљда и  то причао каиетан?... —  Није брате! Pasaup’o  он то код канцела-  рије. Петар ’оће нраво да може зидати мејану,  на ,је рад тога iim’o  канетану. ,-Одн’о  му једно  јагње, аков вина и двајестаче комовице. Други  нико није више био...95 96 —  Па шта ве ш пол . 1.ука ? —  Он ншпта!.. Вели: ;;жио ти за учитела  преместике човенч куд далеко а нпје ираво да о н  сам патн за св- нас!.. Оно —  ираво да кажем —   он нама и  не ноже нигата!.. Ни м е рани нипојп.  Ја сам свој госиодар... Али тебе м и  је жао! 'Тео  сам да тп пишем да нпсп догао данас... —  Па тештп! Нек' нремести! —  Знаш шта? —  Шта ? Аг. Не' .чораш  ићи ! —  Него шта ћу ? ' Нпсмо ваљда нп м и го.ве!.. Ја, поп Лука  и поп Дамњан, узећемо тп зем.ве, направлћемо једну  кућицу, па жпви мећу нама! —  А.. не!.. —  Што? —  Ја сам се решио да будем учитељ, л само  то бићу целога мога века! Д тге донеее послужење и наслужи учитељу. —  Знам —  рече пон —  али ти проклетп  премешгајп!.. Шта ћеш?.. Премеете те одавде не-  где даље. Тп се тек упознТ п  запазпо са л>удпма,  а онп опет дад>е... —  Па ако!... Спремајућп се за овај позив,  ја сам се добро наоружао!.. Све што год м п на-  туре —  претрпећу, јер имам зашто!.. 97 — Знам, брате, знам! Али зар cu тн сигуран  да ћеш до века моћи трнети? —  рече пон. —   Нећеш ти до века остати такав к.ао сад; —  оже-  нићеш се, а где двоје дише, треће се пише, па... Учитељ узда'ну... Ућепа слика изађе му пред  очп... Алп она за њега беше само у усномени. — Никад, iiono! — рече он. — Ш та ?. Никад се нећеш женпти1 ? — Никад! —  А гато ? Учнтељ ћуташе. Поп се насмеја: — Оженнћеш се ти, мој Драгановићу, те  ош  како! — Не !.. Не !.. —  Већ ако је ш тадруготу1 ?  —  рече uon  Учитељ онет ћуташе. Поп Живко нехте да га у.знемирује. Дај дијете каву ! —  викну он. — Не треба кана; ја нећу ! —, рече учитељ. —  Што нећеш 1 — Врућина је. — Е х ! врућина !.. Шта ти је, бога ти!..  Што се на једаред окари ? —  Ништа — рече учптел. и  насмеши се. —  Ца тако баш капетан? — Он тако ! 7 98 — И баш soLe да сатре ? — ’Otie, вели ! - — Л.ако је нама са.д ! У целоме срезу нема  села у коле немамо својих људи. Нас има на две  стотине А п осталп не мрзе на нас. — Ја ! рек'о је да ће нас п на збору наћн. —  Он је луд онда!.. Еад јо све казао, шта  _е  њему остало ?.. ■ )  — Баш ћемо му јавптн тде ћемо се н када скупитп! — Дознаће он, тако велп. — Не морамо се нп састајатп овако. —  Него? — Дођем ја код тебе. тд код мене. Хвала  богу, зар се не може зватп „на ручак“, „на ве-  черу“ , на ипосело“ ... Па онда, крштења, веннања  —  све вам је жпва згода. — Бога нп, баш! -- рене поп и насжеја се  досетцп. —  А оеим  трга, зар .се не мож и писмо на-  ппсати. — Оје!.. те jom како! —  О ам о кад је он казао шта ће да ради.  Мп се сити можемо насастајати, док пам он у  траг уђе!.. —  Та, новече, не бојпм се ја за то! —   рече ноп. 9 9 — Него за што 1 Прелестиће тебе, па то неће ваљатп!.. — Што неће?.. Овде је ударен темељ; ра- (днна пма, на нека раде даље. Мене ако нреместе,  ја ћу радпти на другом месту. Што м е више пре-  мештају — горе uo њпх а б :о љ е uo нас! За спд  ј раднм кријућп, после ћу јавно!... —  А ако те отпусте из службе 1  — М иелпм да неће. У противном нек буде  н то!.. Зар ,је мзло хлеба 'L Поп Живко га гледаше са неким ношговањем.  Њему се особито допадала оабпљност лнда његова.  Рунак је био већ на асталу. Седоше п  ру- наше. Учптељ Јова хтео је, пошто п о  то, да буде  сам, за то после ручка рече: да би мало сиавао.  Поп Живко га одведе у собу где беше пријатна  хладовнна. Учптељ леже. Гледао је своју будућност нред соб-м. На-  пори у школи, борба ван школе. Свуда и на сва-  к о -м . месту дочекују га пријатељи u  непријатељи.  У мислима је пролазио нреко познатнх метта; за-  уставио се то у овој то у оној школи. И ишаоје  ј даље. Свуда је радио за своје убеђење. Пред њ им  | стајаху и његови иротивници’ То беху махом на-  чалницц, капетани u  uucapu; ио неки богат сељак 7* 100 био је у њиховом друштву. И он пх све напада ;  н они њега нападају, кажњавају п прогопе... И као оголео обоспо; нена впше нп књпга;  сано торба једна са две 'кожуње п  неноапко књп-  жица, л оп то носп на леђпла н пде на опреде-  љено песто; у џепу један ексер п када дође у  опредељену школу, удара ексер у зид н  веша  своју торбу. И обелеља коса, н клонуло тело п пшнезла  снага а он се —  без нгде пког свог, потуца од  ненпла до педрага!.. Сви га впде спронашна, алп  свп га поштују као човека којп је ттрошпо све  гпто је имао за опште добро. То беше врхунац; даље ни његова млађана  машта не иђаше. И све те пуке не поплашигае њега. Он се  бпо на све решпо... И ... засиа... • •  Иред вече пзађе са нопом у во'пи,ак. Понелп  су котарицу да јабука наберу. Вечерњи поветарац  расхлађивао нх је ; он беше чио нведар; пшаоје  од воћке до воћке аа је бпрао јабуке п  спуштао  ux у котарпцу. —  Лепо јв то: нматп овако свој воћњак! —  рече он. 101 —  Је л 1  — уппта nou. — Јест, богне! — Оженп се, окући, па ћеш в тп пмети. —  То неће нпкад бити! — Збиља, унитељу!... Што си се онако за-  ћут'о данас, кад ти ја помену' женидбу ? —  Море, мани! — Што . мани ?’ — Тако!... —  Тн не радо о  томе говориш!... Да се није  већ неки -ђаволак улег^о у твоје учитељско срце,  а ?.. упита поиа и уплл.и у њега, а неки несташан  оснејак нграо ну је око усана. Он дигао главу па гледи у једну јабуку. — Је л, море? — уипта поц. — А? —  Чу ли ти шта ја питам ? —  Чуо саи. — Ua што не одговараш?.. Или, можда, не-  м ам  поворења ? — Није, него још нешто! —  рече он као  мало љутпто. — -  Па шта је онда ? - Није ништа! — Како ништа ? л /  / < .'  f ' : / 102 — Па ледо!.. Ја-волјш једно створење које  саа једаред у своа веку срео, ц  које вл пре ни  поеле тога нлсал нпкад впдео ! — ПД ј ко је она? — Не внаа ! — L %'» је? — Не знаа! — Зна.н ли јој бар ппе? -• Не- знап! — Како то ?" —  Ето, тако !.. Не знам! Не знам!.. л не-  знам1... — То ,је чудно! Оа само слеже раменпма. У тај пар дотј-тњпше кола у авлпју. —  Твојп гости! — рече учпте.в. — Ј а ! — Хајд' хоћемо ли тамо ?  - —  Ножемо. Јеси лп вабрао јабука. — За оном  м п срце оста! Да м п је да је  до^ватпм ! — Оавпј грану. — Впсоко. — Ево ове куке. И он узе хуку и  сави грану. Таман узабра  јабуку а неко викну : 103 —  А ту си тл, течо!.. Зар тако госте доче-  кујсш?... Оа се окрете л... јабугеа му исиаде лз руке. То бепге његова впла. Била је jom леиша него гито ју је његова  најбујнија матта стварала.... Као да је пролеће  дошло лред-а-њ... Само ускипи крв у жидама његовим, а онај  воћњак нђаше око њега. Као да не стоји на земљи  него да је у бесконачностн! . ПрихватГсе за грану  једне јабуке, јер .осећаше да ће га срце његово  дићи у облаке... — А , Марушки, ти си !.. Гле ти ње!.. Чи-  тава девојка!.. —-  Јест, бога ми!.. И велика девојка и  свр-  шила школу и еве!.. А гле !.. Она тек сад нримети Јову. — Даље, цуро, даље !  'Валп се, само, вали !.,  Што си морала норуменети? Видела цура момка !,.  Но, но!.. но, но!.. Шали се теча душо!.. Јово !  Ово је- моје жене сестричина, Мара; а ово је,  м азо моја учитељ Јован Васић. ' Јован се једва ирибрао. Приђе и поздрави  се. Међу. тпм, рука му је још дрхтала. — Па, како мајка? — Здраво је, течо. И она је ту. 104 — Знам век знаи. ’Ајдеио тало; ајде тчн-  тељу! Па оиет нпсп узео јабЈ-ку. Учитељ се вратп те узе јабуку коју je нало  пре нслустио, па онда пође п он с њпна носећн  котарпцу. —  Па како, Маруш&о? —  Љубпм руку. — Од куд љубиш, кад не љубиш! — рече-  он шалећи се. — Баш сп тп, течо! — рече она напућпвшп  своје нешто набубреле уснпце п погледавшп га  прекорно. —  Нећу нпшта да' тп одговарам !i. — И х!.. марпм ја Ј.. -  Бога м и ћеш марити ! Кад се ја наљутпм,  а тп ме што год питаш, а ја нећу да тн кажем тебп Le бптп жао ! —  Баш ћу се убптн! —  Бога мп, оћеш i - А.. ' - оћу баш!.. Узећу ја штал, па —  каЈ ’  оно кад си бпла мала, знага! . —  ВЉте саао, господпне, како мој теча ча-  стн своје госте —  рече она Јовану. Јован се трже. Он cg бло сасвпм пзгубпо у  пос.матрању. Не..  знађаше. шта је_ лепше на њој:  да л оно лепо лице ведро п без л једне боје, да  л’ онај вити стас; да л’ она веселост њена или гппкост тела. 105 Осаену се и рече : —  Да, чуо сам. —  А није то за све —  рече iiou Живко. —   Ја само: нрема свецу и тропар !. Ко је за ручак  —  ручак, ко је за батпна —  батину!  На пр:  оно што ћу тебп да дам —  нећу учитељу. —  То је онда опасно код тебе бити гост * —  рече она. —  Опасно, бога ми! Већ дођоше у авлпју. Пола се поздрави са  својом свастиком. Поша се обрадова кад впде учи-  теља Јову. —  Баш вам благодарим, госнодине, што сте  нас посетили ! —  рече она. Оедоше. Мећу Tim Мара је евуда летела. Она беше  несташна као веверица. Трчкарала је: чае у кујну,  час у собу, или је иролетала по авлији тамо и ам о Поша је отишла да готови вечеру за драге  госте. Они сеђаху под лииом. и разговараху. Попа  бп ка’што дирнуо Мару. —  Шта летиш једнако ? —  Све м и  се допада! Једва сам чекала да  се с . мајком на пут кренел и  да ти у госте дођем!  рече она. — —  Баш ти се село тако долада ? 106 —  Бога ли, тето, долада м п се!.. Сад, да  нпје срамота, пзула бпх се, да боса газнм по овој  трави! —  Врло добро! —  рече попа. —  Онда да  те удаз! овде, па ћеш газнти боса до мпле воље  п по травп е по страпдп па, ако ’оћеш, вала. и  по блату! —  Хвала лепо! —  Што ? —  Овршпла сам ја школу; сад ћу постати  сеоска упптељпца, па ћу и жпветд у селу н бптд  девојка. —  Машала’ бога мп!.. То је нешто озбиљно! —  Ја  шта ти зшслпш ? —  Шта ћу да мпслим ? Тп ћеш, од сад, већ  'Својим зубима ’лебад јестп ! —  Тако је ! —  рече она. Па одскакута кроз авлију. Поставпше астал на пољу. Пон Живко је бно  весео п  расноложен, а шго је најглавније госто-  љубпв. Волео је своје госте толпко, да је ее тру-  дпо да пм  жеље пз очпју прочпта,, иа да пх п  испуни. Није се сакрио нп Јовпн поглед од њега'  Он је с места бпо на чисто ; видео је : да „онај  ћаволак“ што се у Јсвпно учптељеко срде увукао 1  07 није бдо нико *други него —  Мара-.. У осталом,  нису требале бог зна какве очи да то замотре; —  Ово ће бити! —  мипгљаше поп Живко.  —  Није мој уча нпкад овако женску иогледао:  Вечерае ћу се уверптп. Разместп госте ва столом тако, да Јова и   Мара седоше једно до другог. Скоро увек, јкада нас срећа изненадп —  м и  см о неми. Тако и  Јова. Он сеђагае до Маре, ua  ћуташе као заливен!.. Толико жудео за њом, па  сад —  ама баш ни речи!.. Кроз мозак мујеиро-  јурило хиљадама мисли; на уснама му се заладнио  хиљадама речеиида! Ни једна не беше згодна,  свакој je ману нашао.. Та да му је бар да отночне  разговор !., Мара га cuace: - Господине, волите ли ви месечину ? — Волим, госиођиде —  одговори он. —  Ја  бих нреседела сад целу нђћ и  не бих  тренула,: тако уживам. —  И ј а ! —  рече он. Поиа отпоче неки разговор са мајком Мари-  ном, у који се и  иоша уилете. Јова се решио да  разговара; па ма шта. —  Дакле, свршили сте школу, госпођице ? —   уиита он. —  Да, свршила сам. 108 Џ Џ  Muc.iiU'e ла тражити службу ? —  Мислпм. —  Хоћете ли варож? —  A... за то треба преиорука, а ја —  хвала  богу —  немап тамо (она показа руком на Бео-  град) ни кумова ни ирпјатеља... Задовољпла бпх  се u каЕБИм нпрнпм сеоцем. Да м п је бар овде у  близини течпној!.. —  -  Па... бпће —  рече Јова. —  Има ли које лесто празно ? -  За сад нема, алп бпће једно. —  А које ? С.......... —  Та ту сте ви! —  рече она и  погледа га  оним  лешш очима. -  Ништа за то! - 0 !.. Ја нећу тодике жртве! - Ја не жртвујем нншта, будпте уверенп! -  Онда ће да вас преместе. Да. -  Зашто ?.. Да нпје због оцене ?  — .упптаДна. - Еакве оцене? — уплете се ноп Живко:  Његова је оцена: одличан. -  Па онда зашто, течо ? — Дете моје!  рече попа, — Ти још не  знага да у нашој Србијп пма људи, који не млсле  салб на себе, већ л на друге. које не може да 109 оглупш кад виде нелравду, ве! дижу глас свој  протпв ње.... — А ... знам — иресече га она —  то су  одпјалпсте... Чптала сам вНовпну“ ... Па зар сте ви, господине, содијалиста?., — Вовп како ’оћеш — рече нопа. Мп пх  зовемо ,,сиротиљска браћа"!..; Е, па таке-људе не  трпи наша господа, него их прогони. За то тп  Јова п  говорп, да ће његока шкбла остати упраж-  њена. — Од куд вп знате, господпне, да ће вас  лреместити ?  — уиита она Јову. — Каже м и  ваш теча? — А од куд ви, течо, знате ? — А... знам!... Док се сазнало, да је он  nnc’o  неке дописе, опда се већ зна п  гата њега чека. —  Зар вп, господкне,. пишете по новинама? —  Та... по нешто — рече он правећи цвгару. Она ућута... И док се он са ионом разгова- раше — она га је носматрала. Тако млад, па већ  пише по новинама!.. Па, сем тога, он је још соцп-  јалиста!... И пехотице иоче да га сравњује са  Неждановом (главни јунак у роману „Новнни“)...  Налазила је да нма леио чело п лнце; на она  кестењаста коса и  она је врло лепа... Па како  лепо говорн, и одреигито, и не замуцкује, и  како  је озбиљан... И она га посматраше све вигае... 110 0 • • :‘ти како јој ерце куца... Пренесе се у  мислииа у друштво Нежданова. И осетп неку сласт  у души... Бл јој добро као да је у друштву сво-  јпх најпрнснијах прпјатељнца... Њено мало срце, —  које дотле није нпкад зажудело, сем за мајком  и блиском родбпном — зажуде од једаред да за-  куца на грудпма овога младога човека... Све бп  дала за аега: и ма ку, и родбину, н другарице,  и усномену на своје ђаковање, која јој је дотле  била н  џдражпја .. Стапао се поглед њен у снагу  његову... та само да јој је, да сме прихватити  руке његове... Онп се разговараху једно с другнм а она сама  са собом: — Леп је !.. Млад је !.. Да је л старијн —  све једно!.. Али ето, како све зна! И кад рекне — речено је !., И кад мане руком доликује му!..  Еако. га само теча служа!.. А за течу веле даје  начнтан п снособан човек.. Да ли м и  је да се за  њега удам0 ! . .  како бпх га неговада!.. Као  цветак!.. Волила бпх га пзнад свега; чннпла бпх  што би год он од мене затраж ; свака бп му  жеља била иснуњена!.. Зар може блти веће сласти  него нојавити се с њ пм као жена његова у дру-  штву? И свп указују ночаст н мени као и њему !..  Па још кад бих отишла е  њ пм  у Београд, па га 111 ареставила мојви другарицама!.. Знам да бв Цана  вавала: ђаво је однео, баш је срећна !.v — Што си се ти, Марушко, ућутала ?  —  нрекиде је пона у мислина. Она се трже. — Нпшта, течо, гледан како месец тијо  „пловиа по небу... Ти се баш заљубила у месечпну! — Ја волим месечину. . II'MUlj што год. Не могу, течо. ■  — Зар госиођпца иева? — упита Јова н   погледа је. — 0 те још како! — рече нопа. — Онда госпођице, п ја придружујем моју  нолбу попиној. Муке њене !  Не знађаше ггоју песму да пева,  ВЕ једна јој не надаше па ум!... Да би оставила  себи вигае времена на размишљање, она уиита : — Коју ћете ? —  -  Коју ти Тћеш! — речо нопа. — Знате ли: „Еј пусто море !*'? - уиита Јова. — Знам. Е, ua ту !  — рече попа. Јекну њен звонки глас у тпјој' летњој ноћп.  II славуј да јој нозавпдп! Јоваппон Жнвео пра-  тпше. је лагано. Ме% тп 5 1  она, што је впше певала, све се  више раздрагаваше. Песма јој је душу узрујала.  Хтело бн јо.ј се да и  они осете оно што она осе-  ћаше. Глас јој је дрхтао од унутарње узбуђености,  те је с тога звук треперпо у тијој вечери... Кад довршп пеему, она саже главу. Осетнла  је умор. — Изврсно! — впкву Јова. — То значп: отпеватп!  — рече ilon Живко.  Она је- Гутала. Оавладалп- јо њенл рођенп осећајп, те једва чекагае да буде сама. Деца поспаше, успавала. пх песма. Поша но-  саше једно по једно на иосте.Бу. — Готово, зете, и  нп да лежено, рече Ма-  рпна мајка. — Јееп задренХ Јово? — улита поп учп- теља. •  — Ннсам, алп бп се моглп лећп. Могу чптатп  гато год. — Па лепо, онда да епавамо — рече aoua.  И днгоше се у вућу. Поша одведе гошће у њпхову собу а попа  Јову у собу за њега цпремљену.112 • 113 — Ево ти, учо, свећа, а ево п књиги, иа  бирај. — Добро. — Да за-творим прозоре, јер улећу „насје-  комо"; а иосле »оже улетети u каква «вештица“  па м и  те давитн ноћас — рече iioua смејући се  и  затварајући прозор. И Јсва се насмеја, — Не бојпш  се ја, uono, вештица! Попа не рече на то ншпта, него га погледа  озбиљно. - — Јоцо!.. _'— . Шта 1 — Нпгата, вишта !.. ’Тедо' тц негпто рећн. —; А шта ? Попа показа г.1ав'»м на собу гдо беше Мара  са М аЈЕО м, па упита: — Да niije то ? Јова га разумеде. — 1!о је — . рече. — Али, од куд тп знаш? ~  Taito м и се учинпло... Па? Јова саже главу. -  ’А јд, ’ајд!.. Старије је јутро о д  вечера.  Лаку ноћ!.. И оде да саава. 8 114 Јова се загледа у свећу што гораше на ас-  талу. И за днвно чудо њега не радоваше онау  изненадни догађај!.. Био је готово р.ишодушан..  Љутпо је ее саи на се. Док је не виде, док је  жудео за „нецозн.атом", мислио је : да иу је само  да види нраиен њене косе — па би се растоино;  сада !.. И уиознао се са њои и  разговарао, п  стао му блнзу, да ,би могао чутп шено дпсање.  да уво зиду прпиакде, па му ерце опет иирно L .  Шапутао.. je њено нме п — ништа!.. Груди "му  беху празне а њега је баш тиштала та нразиина.. Тако не могаше већ внше пздржатн. Он|се  свуче, леже u узе књпгу. Алп не пде!,. Нпје могао нп једне реченпце  да схватп!.. Најзад ин остави књпгу и ппрну j  свећу. Мрак завладр у собн, само месечпна нросн-  јавате кроз нрозор на коме не беше завеса добро  навучена, п прављаше сенке по зпду.... Мали по-  пак певаше под Фуруном, са поља му доппраху  звуци лепе песме славујеве; пз села се чујаше  лавеж uaca, а са друма кдопарање кола п свп-  рала... Оан му не иђаше на око. Он се окреташе  тамо-амо у иоетељп као на ражњу; буве га ue-  цаху... 115 Он лежаше још неко време, онда се диже,  Занали свећу, пређе неколико пута преко собе,  онда седе л запади цнгару, — У х !.. ала је покварен ваздух усоби! —  рече п тешко узда’ну. Онда свуче завесу п отворн нрозор.... Блага  свежина летње ноћи заиану га и он гутагае онај  мнрншљави ваздух.... Погледа на небо : — сјаји  се месец и жмиркају звезде; ногледа преда се у  даљину: — жбунови на нееечпнн изгледаху гса о   л.уди; леиа песштца разлегаше се из хиљаду грла  птичијих, и —  њега нешто силно повуче у ову  лепу ирироду... Обуче се на брзу руку, узе дуван u  неколико  палидрваца, апрну у свећу и цолако, на прстима  изађе на поље.,.. У кући сви сиаваху; бар се њ е-  му тако чпнпло. Он шеташе. На о в о ј  благој u иирној летњој  ноћп срце му се раздрага... Како је лепо шетати  на овакој месечини, па jom са милим створењем,  ua слушати слатко теиање са jom слађпх румених  усана!... И о н опет угледа она два леиа ока, оно ру-  мено лице, она леда уста, онај вити стас. Он зачу  оиај звучни глас и осети: како му срца нестаје,  како се топи... Седе сав клонуо и  изнемогао. 8* 116- — Па exd >  ту зш  је !.. До сад сж о  бп.ш под  једнин к р о в о « ннје далеко.' еазго  да иружи м  ру-  ку, па је з|рја!... И биће.доја!... Пон Живко зна — бпће на руци... Бага врло добро, што се ја  н > ем у јуче псповедих, јер... сад не знам шта бпх  радио!.. Пои је вешт, оирав;ше’он носла.... — Да не волп она кога другог? — сену лу  кроз главу као муња... И он се сканени. Сано то 6u иу још тре-  бало!.. — Не, не!.. Онако жлво, несташно — нкје  могуће да је волпла кога... Чнн срце девојачко'  осети љубав — она иресгаје битд детињаета, а  Мара је још детињаета... Поста сујеверан! — Ово је срећа!.. Од куд баш да цене нои  Живко зове. да му данас дођем, кад п  она долазп.  Срећа, срећа je то, ла иек зш  говори ко штахо-  ће!... Кад сан се најмање надао да ћу је видети — ја је нађо ; дођех siii на ноге!... Када ни је  судбина донустила да је впдим —•  надам се да  ће ми доиустнти н да се њ ом  оженшч!., Сад бар  могућност је ту ; нема никог да м и смета... Мекај!..  Шта сам радио јутрое?.. Сећам се! Усхао еам баш  на десну руку. Еад сам пзашао на поље, сунце се  ј.ош није бнло родило. Онда сам зовнуо нослужи-  те.ва те м е  је нолио; умпо сан се на иољу. каву 1 1 7 сан ицо под хладнцкол... Е,- тако ! Оад liv устајати  у-иек пре: сунца, улцвати се на дољу... Бп га стпд'  ()д, образован човек, па да  верује у те ситнице. —  Па шта! — рече осечно. — Шта ли ту  ваздан!.. Сви сио таки!.. Даже сваки који каже  да није сујеверан !  . То слј  јш посисали и  с  мајииним  млеком. Колико год хоћеш образованих и — сви ће  да слушају једну врачару, и сви ћо водити рачуна  о  њеним речима!.. Свн м и верујемо у оно, у што  верује и овај сељак; само се наша образованост  одликује тим, што умемо да дрикријемо и да му  се смејемо, кад он, веселник, искрено прича....  Човек је — човек! Створење „по образу и  подо-  бију божијем" тако је немоћно и  јадно, да вшпе  верује n  више се узда у срећу, него у себе!.. —  Жојој вили име Мара!.. Оад сам заволио  то им8 више свега!.. Оиа сад спава као анђелак  а Ја — ето!... И онет устаде ходати... Једва једаред реши се да се врати у кућу. Оставио је ирозоре - отворене ua со  свуче  те леже. X. Ш Е Т Њ  А Сунце је одскочпло с копља кад се Јава про-  будпо Скочи с постеље u црва апсао која oiy кроз  главу пројури боше: — Устао сам доцкан; непа јучерање среће!.. И то га сневеселп. Поче се облачптп. Еошу.ва ау беше нешто  угужвана н  он се стаде л.утити. Хтео је да не  буде замерке нп њему н  и  оделу!... Вода за умивање, леген — све беше ту. Он  се ушг, очеш.ва п углади, п, пошто је донрплично  стајао пред огледалом u огледао се, тек онда  изађе на иоље. Сви еу бплп усталп. Попга u  Марпна мајка  беху у кујнп а попа са Марол у баштн пза куће,  која беше цвећем засађена. —  А... Јово !.. Фењер! Фењер!.. впкну попр  кад га угледа. 1 1 9 —  Готово, вала!.. Добро јутро! — рече он  ,и  прпхватп се за тешпр. — Бог noM or’o ! — прихватите попапМара.  — -  Шта вп радите ? — Ето, господине, разгледам теткину башту.  Јелте да има лепог цвећа? — Завста! —  рече Јова. — Погледајте само !.. Не знате који јецве-  так од кога лепши!.. Да л вама узаберем!.. — Благодарим! — рече Јова од свег срца.  Она му дода :.е једну киту коју он задену за прсник. — Оћеш ти, течо ? — Мени дај мало ббсиљка —  рече попа.  Оиа узабра један стручак па му пружо а он узе мирисати. — ТакоЈ —  рече Мара. — Разгледала сам  теткино цвеће; сад да видимо твоју хвалу, течо!..  Ти рече да и ти пмаш т.зоју бпшту. —  0 !.. разуме се, разуме се! — Рада бих била да и  њу видим ! —  Ако је по  вољи, госпођице Марушка, из-  зол:те ! —  рече иопа шалећл се. Она погледа прекорно. — Тп се мени увек ругаш!  рече. • — ■  Молићемо, молићечо!... Извол’те батту Т 120 Пре.ђоше иреко авлије и  у^оше у другу башту,  алп ово беше багата са поврћем. Поиа стаде и rae  брисати зној. Мара га погледа na уиита ? —- Зар нећеио даље ? — Куда ?  — рече uonu п  упиљи у њу. —  Да впдпио твоје цвеће. —  Ово је моје цвеће! —  рече uoaa. Ово се  цвеће зове купус, ово кромиир, ово иасуљ, плп  к.ако га ин сељаци *  зовеио гра, ово першун, ово,.  што лепо иирише, зшрођија, ово ротква, ово... Јова се заценуо од сиеја. —  Та доета!.. доста! —  прекпде га Мара,  и иаиући уснпце. —  Нуто, иуто!.. Гле како се Маругака љути! — Па шта то значи! — рече она и  иогледа  га љутито. - Он ее насмеја. — Значи. -  да си тн мала ћурка, која се буд’  зашто љути... 'Ајдћмо да доручкујемо. И одоше нз баште. Поша већ спремпла доручак те заседогае за  астал... По доручку Јова се узе оирематн. — Куда ћега? — упита попа. — Морам кући. — Није него још нешто! — Морам, бога м п  ! 1 2 1 II МајјЈу нешто штредну када Јова рече: да  мора ктћн. Не знач за гато; али њој ба врло  тешко... — А за гато мораш ?  Распуст школски, оже-  њен Hucii —  не чека те нцко ! Ва што журпш ? — рече кона. —  Ове м и се нешто чннн да саа тамо преко  нотребан. — Батали!.. Ти остајеш овде. Данас ћемо  што год читати па ћ е т нред вече у шетњу. И Марн пзлете реч : — Збиља гослодине, останите! И учпни јој се да су сви приметнлч да баш  она жели да он осгане, па сва плану у лпцу.  Јова ,је погледа. —  Па... најзад... — Остајсш !.. остајеш... рече поп Живко. — Оеди. Јова седе. —  Деде,' Марушко, моје дете, допеси нам  још no једну каву, али та-м о  у башту. Ајд’м о   Јово, тами. Мара оде у кујну по каву а онп одшеташе  Кад су ушлп у башту рече нопа: — Е, Јоване, драгане, канда см о  пронашлн..,. —  па Застаде. Шта см о цронашли? —  упита он. 122 —  Онога ђаволва што мјчн  твоје „учитељ-  еко“ срце... И спноћ сп.зш нешто рек£р. —  Дакле.- то' је нико другп — него наша v Марушка. — Е , брате, —  рече попа смејућп се. —  — Ја ту замнгаљМ нптав роман ; пзгледало као  неко „Дете растављенпхк  — а оно гле тп сад!..  Наша Марушка!... Па шта ту пма смешно ? —  Није нпшта смешпо — рене попа.уозби-  љпвши се. Смејен се ја себи ! И ja сан тп ту  размишљр неку вплу, неку немогућност да ног  Јову впдим срећна. . . — Па зар је сад могућност? — Зашто не?... Онаје једна спрота девојка  која ће се задоволштп положајем кога тп пмаш,  тим пре, што је се и сама снремала за. тај положај. — Чтдан си тп повек! —  репе Јова. —   Само о  рачтну. Међт тпм, ја тражим љубавн;  тражпм жену Koj'y волпм, али :-:oja ће такође.мене  волити. Иначе.... Мплпјони пред мојим очнма не  вреде. —  Јово, брате !  Искрено да ти кажем : то  није u  не може бптп моја етвар.... Ја не могу нп,  .м о м  срцу да заиоведам, а где лп туђем. Све гато,  Ја могу. то је ствар но себп свршена, јер мајка  јо ј неће бптп нротпвна За остало потрудп се сам. 128 Пред вече ћеио у шетњу, и ту ће вам се дати  ирилика да једно с другим разговарате. Аео буде  бог дао и ја — благосиљан. Дођоше до клуне и еедоше. Јова наирави  п  запали дпгару, па се поднини и  заћута. Поп  Живко је иолако ћукорао арају једне сеоске песниде.  У том дође Мара п  донесе каву. Они пошше ћутећи. Мара однесе гаоље. — Што си се ућутао? — ннта цоп Живко Ј ову. —  Мислим - о  опоме што сп м и  рек;о.,.. И ... неће битн рд свега ншпта. —  За што 1 —  Тп знаш врло добро да сан ја, сем школе,  загазио и  у нолитику. — Па шта1 ? — Прилике, у којвна се ми дапас налазимо,  ннсу никако новољне. Са оваког рада ја могу битн  прогањан с места на несто, па можда и  лебац из-  гуоити. Ш м и  Јамчи да до мрака иећу бптн нозван  на одговор... И кад је све то тако, онда: имам  ли ја права осудити једну женску да са мном ту- i мара од једнбг места до‘ другог и  гладна n жедна  1 и  гола н боса... А да се манем посла кога сам  — не могу н нећу! почео 124 — Affo je она в ш т  да буде р о ј друг —  онда то није нпкаква оеуда. Aeo је само то што  те тнга' 1'и, онда.... — Течо! течо!... прекпде их Мара у речн  утрча lunii у башту. — Шта је ? — З.ше те један се.вак. —  Где је ? — Ето га у авлијн. — Добро..., Сад ћу ја доћи — ~рече iion   Живко е оде. Њнх двоје осташе сами. Мара седе на клупу ir Јова могаше лено  чутн како она днше. Она. сагла главу па се за-  гледала у своје плетење, које је донела у рукана,  а о н  гледаше њену меку, илаву косу u  бели врат;  o'Tii му се сауштаху ua мигаиде, груди п  стас. .  Та зар о н  бптп толАко срећан да све ово сме за-  грлитп и  иољубити!... Осећао је потребу да рекне нешто; али за  жива. бога не умеде баш ништа!.. Елја би му год  M iiC clo  пала ла памет, ледила је се на језпку!..  Хладан зној облпвао га је. Међу тнм ни њој не беше лакше; руке су  јој лагано — ai ииак приметно — дрхтале; а  срце је лупало нагло нјакодајеп он могао чутн... 125 Врућива освајаше... С у^ н ц е пробпјаше кроз  лишће и  зраци његовп пздаху па зел.ку; тичице  певаху, цврчак цврчаше а скакавци скакаху по  трави. Мара лре-кпде ћутање. —  Ала је дивно у селу! — рече оиа и диже  главу. — Збиља!... А ја мслнм да је лепше у ва-  роши ; бар лети, —  рече Јова. —  Варате се, господине. — Н е!.. Помислите!.. Сад да сам у Београду  с а - д  бих у неку башту на пиво. Ту направњена  хладовина, музпка, друштво — једном речју: све! — Имате лраво. У варишп је све удешено  |за уживање. Али то je само удегаено II ја баш  за то мрзим. Ја волим леиу ирироду, оваку каква  је, ие углађеиу .. Еад чујем славуја у жбуну,  кад чујем жубор поточића мене нешто нине; нека  милина прожма м е целу.... Тако м и је као да чи- 1там старе леие ирпче.... Говорећи полако подизаше главу, и већ гле-  даше Јову у очи. Лака румен облила јој оОразе,  а оне плаве очи светлише се од узбуђења. Све бих дала, — продужи она видећи да  је Јова слуша —-  све бих дала за један кућерак  у каком леном пределу у коме шуме има. Са малим 12G кућацоу, бажгпцом око ае, п кешго књига —  била.  бих најсретнпја! — Најсретнпја унпта Јова, а срце мт се  ноче стезатп. —  Зар баш нпшта впше не бп за-  желелн Она га разумеде. Порумене сва —  и  иреко  ушију — и саже главу. Јова впде да је сувпше рано понео. — Опростпте, госпођице, ја нпсам мпслпо.... — Ништа, нпшта., господине... Ваш је у мог  тече лен воћњак. Каквих краснпх јабука цма!...  Н. нр. она синоћ шго је вп узабрасте баш кад ја  доћем.... Ено, она је онака пста. Помозпте м п да  је узаберем!... И она скочп лако као веверпца, узе једно  кукасто дрво, п  стаде се дронпњати да њ им грану  дохвати... Изгледаше као вила. Јовп намет са свпм стала.  Ово лепо, несташно дете однесе је. Беше устао па  стајаше као окамењен. — Помозите мп, госнодпне! Ево упустих  грану. Јова прпће. Она кукачом закачп грану опет.  Јова пружп руку п хватајућп грану дотаче се  руко њезине.... Она је сва горела. И Јова за час увпде да  то нпје несташлук него узбућење. Срце му је нагло лупало као да ће да искочи ; чисто га је загушило  -те  не могаше говоритп.... Чшсто му свануло. Еао да за њега више не  беше тајне.... У сваком покрету Марлнон он ви-  ђаше усиљавање... Неки му глае иза дубине душо-  шануташе : —  Реди јој, реци!... — Ево јабуке. Хвала ван, господине !.. Ох!..  ала је дивна! —  узвикиваше Мара. Ii иоче љуб гги јабуку. Јови се учнни ia је пољубила баш онде где  је о н  руком држао. Он се окуражи : — За што, госпо|пце, морамо да љубимо све  шго је лепо? —  упита. Она га погледа ua му са свим најивно рече; — Ви сте више читали, па ћете се без сумње,  бољ е изразити. Ја само осећам да, м и је нешто  драго, ла кад неумем друкчије да кажем, ја онда  само љубим. И опет узе љубити јабуку. Јова би дао све да буде она јабука. Хтеде  то u да рекне ал у тај нар дође нон Живко. —  Шта радпте? Што сте поустајали? —  упита он. — Узабрали само ову јабуку — рече Јова.. —  Је ли, течо, да је лена ? 128 — А... разуле се, разул-е се. В-аруиенела е е  ка’ и  t i i ... Ајде да вадпш п друго воће. И нођоше кроз башту. LToir Жнвко пђашо од  воћке до воћке. — Ево, ову сам добавпо из Топчидера. ову  зш дао поп Ранко; ово м и јс првп „калеа;“ ка-  лемио сам на „будно око.“ —  Ш та  је то, течо, на „б}г дно око“ ? — То је , снне мој, каламлење с лпстон. Узмеа  ево,' овако лнст са петељком п заеечем мало даље.  То је питона воћка. Е, сад оћу да облагородпл  ову дивљу. Засечем ево овако, па уметнем овај  лист. И тил сал је облагородио. — Оће ли се сад примити?' — Сад неће Каламлење с места врган се до  Ивања-дпе — иосле не. И поп Жпвко ноче ваздан прлчати о  сађењу  ii каламљењу воћа. Домаћа економпја беше за њега  најмилија наука. Хиљадама сптница из домаће еко-  номпје он је зпао. Живпна, стока, башта, иоврће,  усевп —  о  томе бп говорпо трп дана н  три ноћн.  Све какоган у авлпјп он је знао. Нпко није см ео  кокошке насадптп, од његових укућапа, сем  њега;  сам је иравио гњиздаре — једном речју и  свему  је водио тачна рачуна. Бпи је то човек вредан  преко сваке мере. Рана зора дочекнвала га је у његовпм њивама u  ливадааа. Оел.ацп су говорилп:  да цема бо.вег аемљоделца од поп Живка. — Други поцови и  раде и не раде; али воп  Живко је зарадио сам својом грбачом — рекли би  они уз реч. — Прођоше кроз воћаак свуда. Ои их позва да  се врат ■  да очекну ручак, па, пошто мало од-  спавају ишетаће до косаца. — Је л далеко течо ? —  Нпје сине. Али м п  пемо около леишп је пут. Мара га запиткиваше то о  овоме то о  оиоме. Он јбј иа све давагае одговора. — Волим hito овако о  евему заипткује, —  рече он Јови. — Шта, течо ? — Нншта ! Брбљаш једнако ка’ креја. • — Па зар је теби криво ? —  Па то је баш што волим ?  Ја страшно  мрзим створења која ћуте. — Е онда, ја сам добра! —- рече она м а-  зећи се. — Разуме се, разуме се! Зло кад не бп  балн! Зар свршпла впшу женску школу, па да  ннсп добра!.... — Tu м е све нецкага! — рече она као љут-  нувшн се.129 130. — Па зар пе впдпш да саш  беспослен, ua  зшрал ла шта да радлл. Јова се васмеја. И Мара се окрете слејатн. У толе стпгоше у авлнју. — Obe ли рунак скоро ?  — упдта пола. — Скоро ће, зете — одговорп лу сваст. —  Де, учитељу да седнело. Бн лп бпло добро  по једну ракију, а? — Како Tii воља, — рече Јоав. Иди, Маро, дете -YJje, донеси у канги  воде да лало разладимо_ ’’ Мара оде НЈ~|^нар,  а он рак1]ј У - Јшт je учнтељу п пашина бп je лајка  -лпла... Инје љута-; таво 10, гради, ја сам je-co-  б о м  пек’о. Има јој трп годнне иа-„укрппла’ “ слатка  ка’ млеко.... Спасн бог! — На сиасенпје! — Де, Марушво, дај ону водену чашу ua  успп до пола воде.... Тако!.. Сад дај овало. Он, нетну noanJi у чашу иа спустп на аста. 1. —  Није саио бојож. Ал ја не марил за то.  Нек мени нпје ракија кисела, плн загорела л.ш  надниљена —  а ја за боју не ларпл... Код нас  знам, некп трпају шљпвовт кору, прже шећер н  гата tu ја ?нан!.. Али веруј !  То су сало лудо- рија__ Бога- ми, учитољу, грешн наш сељак, много греган. 131 — У чему ? —  У свему. Још да му бог не даје, па зло  п  наопако. — Бог даје свима. — Даје ја бо’м е ! 'Дли треба уметн! —  Покажп! —  У чкјЧ једнако па нашта! • —  Како то ? — Није што они не слушају, него тако.не-  како научило. Ево лој кошпија! Имали см о ,ја п   о н лане по 50 комада свиња. До|е трговац с је-  сенп и  потражи. Дена никаква: по дукат комад.  Мислим ја, мислим: да га дам сад јевтино. До  очекнем до пролећа, појетпће м и њих 50. чардак  кукуруза ua ћу их дати и о  трп талигра.... И  ј а лепо дам све по дукат комад. Онда одведем трговца ко.мшији. Не да се онај ни осолити и  одби  трг овца. Пролетос му један плати три талпра ко-  мад и  — он даде. А коштаае га преко мере.  Место да је добио он је штетово..,. Так-о у сиему. —  Други ће се нут онаметити, —  рече Јова. — Јок ! Он ће и  до године тако. Шта ћ е ш -  ти њнма! Ево шљиве. Ја гато оћу у нушнпцу, ја   берем руком. Пушиица м и је од 10. леса. Ја п .м ам   двадесет. Накушш сви двадесет. Метнем десет и   иредам ватру по истпја. Чнм . почну шљиве пу- пггати некмез ја и’ тргнем с  ватре, па мећем оне. 9* 1 3 -2 Еад оне пусте иекаез ја ufii’ залађујен а оре за-  лађене мећел. II тако осјш :.'м. Алн сј шљпве!...  Свака иесната, па тешка — на дарскп аетал да  дође.... Онп в п ч ј : nou увен сктио прода. А ирода  ја !.. Никад добра роба иастн неће. За њу увек  mia ппјаце u у.чек се' добро нрода. Онда бп се требало иобрпнутн да то народ  сазна — рече Јова. —  Не ноже бити , да он,  кад зна да је негато боље п корпснпје, неће главе  на то да окрене. —  На првом мссту иозвана је држава да  то учпнп, —  рече пона. — За што дакле , да  се.ваку, којп. тако peivn, даје јој еве п сва, за  гато — пптам — ова не номогке?'.. Отворпла је  „зелљоделсп.о-шумареку1 ' школу. Па лепо. Какве  корпстп впдесмо отуд! Ја не впдох нп јешог 1,ака  те школе да пзађу у народ, да ноказа како ke  се ово илн оно урадптп, пли како се, овом илп  O H G 5 I справом рукује. Јок! Где су тп ђаци ! — По канцеларпјама — рече Јова. — Тако. по канцзларијама! А што је жуљпо  клупу 3 годпне у шко.ш то ништа!... Дакле наш е-  школе ноа снремају само чпновнпке којп ће гле-  дати да жпве са наше грбаче, а више пншта! ? — Као што впдпш! — Тешко нама! Па за то м е и тиштп кад  се по вЖстоку и нрпдпкује: народе !... м п см о тп 183 училилг. ово; зш  см о тл дали оно; м п  см о те  створпли независнпм!... Ђавола независнпм! Завп-  сићемо зш  од сваког ђасвола. Еад се, брајко мој,  једноме народуг  не стварају условд за живот —   онда тај народ није независан... Еамо у свакој  eamoj општднп по један длд два луреица да дзве-  демо пасмдну коња; камо по  један.или два бика  да изведемо добар сој говеда; камо до једна  справа од ти’ светски иовина д по један чиновннк  који ће нас ноучити како се тдм справама рукује ?   Камо то ?  Па да илатлмо ја како!... Да нлатнмо  али да видимо  користн!... Јест; ал ко ће лететп  за Евродом; ко ће учитд да иравн бакљаде н  иа-  раде д сваку комеди,у тим великанима, ако неће  Србија u  српски парод ! .. E'io за што : тешко нама!  Мој учитељу, н  брате... Никад не веруј да је оно  прави нријатељ ове земље, који гледи да je „из-  глонцује“ ка’ цннелу да б и  — сааћим — други  свет увидео како м и  напредујемо. Ми можемо бити  „изглонцовани“ иред светом, али —  буди уверен  — онда у нашим домовима нећемо имати ви  проје!... Мара донесе тањире да. ноставља. — Што сп се ти , гечо , тако наљутио Ч —  упита онз. — А... ништа, дијете. Де, ппј учитељу. —  Понише ош  но једну. Тад се пзнесе ручак.на астал. Мара је седела ouer до Јове. За ртчкол нпје-  ћеретала као обично. Нешто се заћттала. Образл.  С У јој горели. И јела је врло мало. Мајка је нита: —  Што еп тн тако црвена? — Вртћина мн, мамо. — Раскопчај реклу — рене ноша. Она откоича тра горња'дугмета, п  Јова виде  један врло малн део њеннх као снег белих грудп,  Впде п она, вепгтачкп пзрађена недра... И... драж  обузимаше овог иладог човека. Мало се није пзбе-  зумнр н добегао иза аега.та. На питања поппна одговарао је расејано..  Поп Жпвко чпм је прпметпо п  сам је заћутао. Кад се ручак сврши нола рече да мало од-  спавајт. Мара је тражила од тече једну књпгу. — Ено у књижницп, иа узмп — рече он. — Гослоднне, ајто да м п нзберете што год  за читање. II оде са Јовом н поном. Претураше по   књнгама. Јова јој даде „Јунак нашег io6a. “ Она оде у своју собт. Пружп се по к .евету  п  узе књигу. Али јој сло а нграху пред очима* — Јунак нашегадоба! Јунак нашега доба!...  Ох !... Ja не бпх тражвла б'-л.ога јунака од њега..  шапуташе она... Како је дпчан, како је поносдт 135 ua како леп •  Све зна, о  сначем говори!... Менп  \ жасно доеадно би кад теча ноче причати о  калан-  љењу, а он и  томе зна!... Ја бих радо }гмрла кад  бп зш било д-озвољ ено да само гледал у њега на  \'ом самртном насу, а он мене неће нп да ногледи.  ...Охо.јин са течом разговара о  коњима и гаљивама н сваком ^аволу, ја стојим а он ниппм ...... Којн је ово враг те м и је схд наснело : да нлачем... Пла-  калс бих до века за срећом! ...Да м и  је да сам  мушко - ■ — само -  бих се с њ им дружилак. Ннкад  со  не бнх од њега раздвајала; била бих и  дан н   ноћ с њнм!.. Ох !.. Диже се с кревета, раскопча реклу па леже  Онда се диже. но ново збацн реклу са себе и  лсже  оцет. Upca беху пуна, Нитде се не виђаше да.је  icoct искочила него беше равно... Малене дојке  опираху у кошуљу као јабуке... Ова пуначка прса  дизаху се и спуштаху нагло као да су жељна  мугшсих груди... Она се претураше по постељи. — Другарице м и  веле да сам лепа. У јбдно  време, до скора, к сама сам мислила да самлепа1 .  сад вндим да нисам!... Да.сам лепа, он би м е  гледао!... Што м е , боже , не створи па да сам  најлешна! Па вад ногледа у м е да му остану  очи!... Ја другог нигда не би тражпла... II опет се похе иретурати. Она збпља ниађаше грознпцу. Од те грозннд  саао се натн у пладости... Сва је горела т ватрн..  Мајка јој уђе у собу. — Шта је теби дугао ? —  Врујзнна im намо. Мајка је прнхвати за главу. —  Ти сва горпга. чедо воје. тп сп болесна. ■  —  Нпје м и usnimi, иажо! — усп.Баваше се она да се наенешп. —  Виднш, хоћу да читаж. — А те cjrae у очижа, душо ? — Та ночела еам  да читам књнгу ла .. иа ..  жалостива. је много — слага она мајку. — Немој је читатн, душо, кад је жалостпва. —  Па нећу, мајко. •  Спавај мало. —  И ја сам то мпслнла. Мајка јој полако глађаше меку косу и  бра-  њаше је од мува које падаху па њ ено лепо лице...  Опа је. жмурпла, али није сиавала. Пред. вече се кренуше у шетњу; поп Живко,  Јова и Мара. Поша и мајка Марика осташе да  гледе вечеру. Небо се окитпло жбуњем од облака. Оунце  сад просијаваше, сад га облацп заклањаху. Ве-  трић пнркаше те расхлађиваше дневну врућнну. Мара је пшлп лагано доред иопе. Пон Жнвко  ћереташе о  свачему. 187 Дођоше аа линаду. Косци екоро оборили, Поц  Живко ступп с њпиа у ралговор, а Јовп рече : —  Тн иожега са Мар •  ■ :  'ia.iu нрошетати akp  c it воњан. —  Госаођпце.... ако је по в-лви — рече Јова. Мара цристаде. Корачаху преко иокошене ливаде u ћутаху. —  Јесте ли во.ђни да гаетаио путем' ? — Можемо, рече Мара. ИзаДоше из ливаде u пођоше путем. — Чдни M ir се да ћемо пмати кшпе —  рече  Јова сано пек ее говори. — Неће ваљати због тече, — Шго ? —  Покиспуће сено — рече она. — Д... то јест. — Како је лен изглед одавде ! —  рече Мара  и застаде. — Зајпета — рече Јова. Обоје се загледаше у даљнну. — Госиођпце ! Вп волите село! —  Обожавам га!.. Погледајте!.. Они красни  •брежуљци, иа оно сеоце са његовим рагатрканпм  кућпцама.. Зар то није дииота] — Јесте — рече Јова. — Па, ви’те ону црквицу како је леиа...  Гле’те па ову страну!.. Онп дољашци аод шумом 188 како су дмвш! i . Као да је кадиша црострга... Ја^.  госггодиае, но 6ns улела одавде!.. !Га једа.ред врпсну н носрте. Јова је лрихвата за руку. — Зиија !.. Звија!.. Гродна змија беше се упутила нравде љнма.  Јова се саже п  узз камен што је био пред љнм.  Баци се н е -  нлшзнећн п са снлм случајно удари  змпју но  сред главе. Она ее сави у колут. Јова  скиде врљнку једну те fe дбтуче. Кад се вратио натраг. IVLapa беш е бледа а  иема о  i, стра. Он је ирихвати на руке. Она к.ишу  са свим. У његовом наручју, девојка, девојка коју  воли впше свега, за којом је жудео толпко време. II он беше онемео. Нпшта не знађаше гата  чинн... .Бубио јој је косу, врат, па најзад н ллце.  Девојка дође себн. И он се трже.... — Госло1р1це !.. Ја... ја .. Алн 'и Mapr савладалп осећајп. Она узе њ е-  гову pys;y, принесе је уетпма својцм и  цољуби. Кг •  луд он гледаше у њу. — Маро !.. Ја те волпм! . А ти ?... —  s  ам о тебе!.. протепа она. —  II ти мене волпш ?! — Волвм!.. Па сад нека буде шго бог да ! II мдет му клону на руке. 139 А он љубљаше као манпт: u  лпце u  руке п   зрат и ко&у... —  Оад сан срећан! — рече он. — И ја саи! — Хоћеш ли бити мо.ја? — Само твоја!.. Ајдмо !... Срце нуно. Тесна лу земља!.. Да му је да  лети. по онпм облацима! Мара његова!... И то  тако нагдо, тано брзо!... Еако то би?.т Мислио је да сања. Ал ето, види, она иде  норед њега; наслонила се на његову руку; гледе  у њега она два ока, што бејаху свет за њега!.... — Оирости ми! —  рене она. Видела сан  знију. И бојин се u гадим се од ње... Оирости !... — Али шта да' оиростим ? —  Показала сам се страшљива — рече она  и плаш.љиво погледа у њега. — Ама: гата страшљива!.. И ја је се гадлм!  и ја не марим да видим змију... И наже се те је опет лољубп. — ^М аро ! Чујем. — Увери ме: да не сањам ! Вовни м е именом ; Она га зовну. Он је онет иољуби. — Знаш!.. Ја сам лудио за тобом!  Видео  сам те само једарид у Београду ua —  више ни- 140 кад!... Мимпо сам да сп вила, да сп анђео!...  ^II кад- дођох код поп Живка, а оно — ето срећо!...  I ЕГраво веле; mia бога, mia стдбине; свега што  I веле да пла — нма/ ....Нашао сел тебе!... Онако  : жудео — сад те ево слел загрлптп/... Ево!.. И он обавп p jK j око њеног облиг паса. —  Је л : са.м о  лоја 1 — Саао  твоја/... Он хтеде да је пољјбн алп слотрп поп Жпвка,  Он лх чекаше на н ј т ј . — Ено попе, —  рече. — Јесте шегалп ? упита попа. —  Јесло. II иођоше. Јова беше иреко нере весео. Еод  Kjbe попине нађе евог послужитеља. — Шта -  јо ? — ДопЕо папдЈр. —  .Какав пандур? — Напдур нз канцеларпје. — јЦа шта ће Ч —  Тражи те"бе. Вели : зове те капетан. — Каже ли : за што ? — Јок !... Само велп: идп на га нађн. Мора  uiiii са ндом! Мара беше бледа као крпа. Пои Жибко рече: 141 — Не нораш да идеш вечерас. Иди тпг па  кажЈг, да ниси нашао учптеља. — Ал он ће доћи овано. За то је мене к  носл’о  пооа. —  А где је попа? — Он оста код чколе. —'  Мораа iilii!! —  рече Јова. — Да вечерамо бар; готова је вечера, —  рече поша. — Благодарпм, госпођо, не могу вечератп,. — рече Јова. — Збогом ! II узе се поздрављатп. — Па да те бар испратиио, —  рече поп  Живко. И пођоше он и Мара да га пспрате. — Знам за што зове. — Не мари ништа. Ако м е предусретие лепо — ii ја ћу лепо; ако дрско и ја ћу бити дрзак, Дођоше до савијутка. — Вратпте се. Збогом оче Живко!.. Збогом!  госиођице! Мара му етеже руву и погледа га очима иу-  ним с\за. —•  Збогом nora’o  Јово! — рече попа. — Збогом nom’o  срећо моја ! —  прошаиута Мара. 142 И стајаше п гледаше за њпн све дотле док  не замаче у шумт, Онда уздану. Ишлн су најлак 4утећп. Она га поздрављаше  по звездама; а кад ку^п стиже о н а_ уђе v собу  па се кроз сузе мољаше богу да га заштптн. XI. В Р Ш И О Ц И  3 А~К 0 Н А г . Мрак je већ дао био на вемљу кад Јова  /  .C T im e . школи... Ту затече аооа Дамњава "аоји ћу-  ^  lante. и пандура Kojir је викао на сва уста. Шта је О Е да за толико не д д Џ 1 .. А  њега треба везати па кад га лргтегне нека му  и.‘-коче лрса 'вако!... То тако научпло!.. Ни зна  ва власт нп ноштује закои .. нраво вели господин  — не ноштује закон он је — да ти кам — прави  „бутоЕник" !.. Али треба њому нридати зорове па  да му очи искачу .. Јес!л. У тај na,j Јова на врата. — Добро вече! Поп Дамњан лрими бога а нандур се изадре: — А где си ти ? — Ево ме! — рече Јова оштро. — Видим ! А где си до сад? —  А шта се тебе тичеШ 144 — Тиче 'м о се! Чекам ја тебе воде има  трн сата. — Што сп м е чек’о  ? Што ниси оставно uo-  зчв — ако нма —  па шп’о  . а ја бих дошао  властг. —  -  А кад би дош’с? —  Сутра. — Знам ја то!... За то сам u чек,о Ти ћега  сад, са и  н  05i. — Ноћас? —  Ноћас, ноћас! — Само то неће бнтп! — Шта велпш ? — Ја нећу да пдем ноћас! — Ја ћу те везатп па нотерати! — рече  пандур. Јовн сенугае очп. — На н(;.}• е ! —  цикну _он. — Овде сам ја  госа а нисп ти!... H i поље!.-. Пандур стукну у назад. Поп Дамњан се умеша: — Немој Јово, оставп ее сад тога! — На поље!.. На поље !.. — цикаше Јова  као rvja. — З ЈЕ о л и -н  те, господине, учлтељу, немој се  што год замерпти !.. Ји, нако ка’ човек .. нпје да  рекнеш... Јер које ја тебикар рекпем, ченп је,  знапт, наређено... јер Koje је он мени рекб п... ко- 145 јвшта, јер он, знага, старији је : могу изгубити  лебад. —  Шта саи ја теби казао викну Јова и  пресече иандура очима. —  Добро!.. Ја сам већ разумео!.. Таведига  доћи ћеш сутра. Добро! Ево ти ово писмено...  Лаку ноћ!... Остави позив на астал па изађе. Јова узе позив. -  Зове те ?  — упита поп Дамњан. Зове! —  За што ди јо ? —  Због састанака. —- Зар дознали ? —  Дознали. —  Ко им  дбстави ? —  Она рђа из К .......тражи мејанско право, па не зна како ће да се улаже друкчије, него Vдостављањем. Па гата мислиш?  Ићи ћу. Затвориће те. - Ако ! Ниси треб о  љутити ову рђу. Не знаш  какав је подлац! —  Зар јога и њему да клањам? 1 0 146 —  Не велим то; али било је начина да се  п блажије поступи. —  Оад —  беше што беше!.. Баш да не  клањам н њему... Оставнло тај разговор! —  Од кога си чуо да је за састанке дознао  капетан ?  — улита иоп Дамњан. — -  О д fio n  Жњвка. ■  — Шта вели он? —  Шта ће рећи!,.. Вели мени! бићеш пре-  мештен... Ове једно!.. Ја ћу онет остатн овај пстп ! —  Вала, ако до нечега доће ти не но-  раш ићи ! Него шта iy  ? Остаћеш овде, с  нама. —  Од чега ћу живети ? —  За то не брпни ! Хвала, Дамњане, брате !  ...Длп, ја не бпх  могао прпмпти тога дара. Што Ч Млад сам, здрав сам; мислим да још  могу -хлеба зарадити. —  Ко говори о  томе Дди тп. нама тре-  баш!.. Ти требаш делсј овој оволини ! —  Требам ја свз^да!... Алн молим те, да не  говоримо е  томе. Хоћеш да спавамо ; врло сам  уморан. 147 Поп Дамван не хте нопити. него се поздрави  н оде кућп. Прн растанку рече: —  Јави —  по ком бпло —  шта је с тобон,  да знамо. —  Јавићу. ‘ —  Лаку ноћ ! -  Хоћеш м и дати твога коња ? -  - Иоелаћу зором. Кад iioii Дамњан оде он се евуче и леже у  достељу. Није био уноран, али је желео да остане  сам еа својим мислима. Желео је да мисли о  њој,  да му ниео  мисао не прекида. И еав се.предаде. Њега иије брига јела о   томе: шта ће бити сутра код капетана Саве; није  он зазирао од капетановог- „горонадног" погледа,  — он гледаше arh сузна нлава ока како га ирате-;  он се унијаше у душу младе девојке која му је  сада све, сва мисао: и отац и најка и породица  и пријатељи, и ирошлост и  будућност... Њему зу-  јаху још у ушима речи : само ,  твоја!... и еамо за  те ' две речи из њених уста —  он даје све и за-  боравља све !... Назвати њу cbojom , љу.вушкати је  на своме крилу, спавати на њеним грудма — зар  има што год вредвије!.. Та тога ради вреди да  човек и  живот изгуби а да не зажали!... 148 —  П опјто  је еаио једно овако уживаве —   мишљаше ин. —  Писта, бела иостеља. Она леш-  карп, опружила ноге по душеку, „ка!н о  патка по  дубоку впру“ —  што пева пеема. —  „А где- ћу  ја да спаван, злато моје?3  —  „Ту до нене,)!..  - — „Да.ј м и јастучиће под главу, моје јастучпће“ !..  Она иодмеће груди... И х !. И он скочи са постеље... Можете мислпти како је спавао!.. Сутра дан зором дође поп Дамњанов момак  и доведе коња. Он се уми, запалп цпгару п  узе сркатп кифт   што му је служитељ донео. Пошто је каФу поппо, обуче се, узе неколико  лалпдрвада те метну у џеп. Послужптељу нареди  шта ће д -а  ради ако он не бп дошао довече, на  онда опкорачи коња. Ишао је час ходом час у каеу; био је рас-  положен усљед несиавања, на је певао целим пу-  тем до канцеларсје. Кад је стигаб на често, одјаха коња пред  мејаном, уђе у мејану u  нони ка®у, на се онда  дпже у канцеларпју, јер већ беху заселп. Жђаше сасма равнодушно. То беше такође  усљед неспавања, 'јер он п пначе не беше равно-  душан. 149 На вратима канцелариским нађе спноћњег иан-  дура. Овај беше достојанствен као какав војвода.  Назва бога. Нандур само климну главом. — Је л господин капетан у канцеларији ?  —  упита он. — Јесте- — Јави ае. — Чекај. Он ходаше ходником тамо и  амо. Не беше  никога еем  њега и  наддура. Он мишљаше да је  капетан у послу, ua извади кутију и  наирави ци-  гару. Таман прииали, пандур отвори врата и викну: —  Унитељ из С .......... —  Пусти га, —  рече канетан. Он бацц цигару и уђе. Каиетан Сава сеђаше као какав бег. — Добро јутро, госнодине! -  Бог ти noMor’o ! —  изадре се капетан.  Ви сте м е звали. Тамо се јуче ?  Зар се тако долази на иозив ? —  Нисам био код куће. Ја где си био? Ишао сам да мало проходам. А што си тук’о  мог иандура? —  Нисам; ал кад је тако, готово м и  је жао што нисаа. 150 —  А зар ба тп њега см ео тућп. —  Исто онако као што би он см ео аене нп  крива нп дужна везатп. Еапетан Сава упиљи у њега, Он иу пздржа  поглед. —  Па је ли, илади госиодпне! Тн ии пзво-  Јлеваш таио градити неке бунтовнпчке састанке ноћу. —  То је лаж! —  рече Јова. Каиетан опет упиљп у њега. Он опет издржа  иоглед. — У1аж! — У1аж! — Алп кад ја знаи! ■  Опет је лаж! Ал ако саи ја добро пзвештен ? — Ако сте увек извештенп као синоћ о  тоие,  да сам тукао вашег ландура — онда ииате кра-  сне извештаче. — Гоенодине! Буднте иало учтпвпјп, јер  ја часои дресавпјеи табак. -  Не знан шта саи ваи неучтиво.рекао ! -- Знајте да говорцте са старешлнои ! — Знам, господпне.. Алн се надаи да старе-  ганна неће забранпти да се бранпм, ако саи не-  праведно нападнут!.. — Па лено, бранп се !... Јесп лп прпкупљ’о   са иоп Данјанон u поп Живкои тајне састанке ? 151 Нисам. I  — Писи '? — Нпсам! —  Ниси ништа говорио на тим састанцима  цротиЕ ана и  иротив владе? — Ја ниснм био ни на каквим састанцима а  још мање говорио иротив владара и  владе. —: Али јеси ! —  Кад тако тврдите, ви ииате и  доказе. —-  Имам. — Онда, врло добро !  Тужите м е суду. —  Ја сам теби сад u  суд и све! — рече  капетан Оава и скочл. Учитељу Јови кледнуше колена н задрхта  срце. Оваки терети нпсу лаки. Но он се брзо решп:  да истраје у свему. — Јеси говорио ? — викну канетан и  унесе  му се у лице. — Нисам — одговорн он иривидно мирно.  — -  Јееи!.. Јоси !.. Ти си nirc’o  и оне дописи у „Виделуu. —; Н и  еам! —  Али : јесп ! — Нисам! — Алн нризнај: јеси! Ја знам: јесп!. .  Признпј!.... Капетан Оаиа скакаше од муке. — Лко јо вама у ннтере:у да ја прпзназг  да сам радио оно што нисам — ја вам могу учн-  нити ту услугу, — рече Јова. За то се време већ био ирибрао. —  -  Дакле: ниси ? —  Нисам. —  Што имаш иосла са ион Дамјаном ? — То м и је пптање чудновато! Начела моје  „Педагогпке“ вели: тешко оном селу где се не  слажу евегатенив, учитељ u  кмет. Ја мислим да п о -   мојој „Педагогидп !... — Еаква „Петагогија ?  Баш си тп нека „Пета-  тогија!... Ал ја ћу теби дати сад u твоју „пета-  гогију4 *  и све!... И дрмну меденидом. Пандур уђе. — 1Водп га у аис! —  впкнт каиоган. — 'Полази! —-  рече ландтр. Јова иође. - — Оћеш да ирпзнаш? — -  уиита лаоетан. — Не знам шта ? —  Да сп скупљ’о  састанке. — Нисам! — Терај га. Он пзађе с пандуром. —  Олаву тп твоју !.. Сад ћеш м е упамтптп!...  рече нандур. 133. —  Само м и црлђи!... Ја вндим да сам овде  међ курјацима. И ја ћу бити курјак!... Бар геби.  могу судити ако другом не !... Олет зазвони звонце. Пандур се вратп. —  Зовни — де га овамо ! — Јова уђе у канцеларију. — Па баш нпси ? — Нисам ! — - Hu c ii  ништа говорио ? Нисам —  Ниси inic’o  ни .оне дописе у - Виделу “ ?   Јт  Нисам! —  Ти онда знаш ко је. ■ —i Не знам ! — Ни то не знаш ? Не знам! — Знаш ли ти, драгановићу мој, да м и овде  нмамо једну страшну апсану 1 — Не зеам ! — Е  сад ћеш знати ! — Добро !..• Па теби је баш. све једно,: ја бити у  апсу, ја у слободи ? — То није! — Па што не кажега? Не знам шта да кажем ! То о  цему м е -  иитате, није м и нознато! 154 — Ајд т апе. •Јова изађе. Пандтр иђаше за њпм. Отворн аисант и Јова  уђе у нутра. Брава шкрппну. — СеФте! —  рече он. Погледа у наоколо. Зпдовн црнп, неокреноцн!..  •По зидовнма се виђаху бразде ишаране угљеном;  '^неке иоказиваху по све безобразне слике. Ероз  ГЈналени прозор улажаше мало светлости. — Требао сам пскати решење... Ал која  вајда!... Нек носн ђаво !.. Хвала богу кад ст ,ч»  бар дтван оставили. 'Наирави п запали цпгару. Таман повукао некодпко димова. брава шкрппну.  На вратима се указа пандур. — Ајде! — Куда? — Зове те тослодин. Он иза!)е HTiueliii.. — Баци цпгару! —  рече пандтр. — Што ? — Баци тако. Идеш нред власт иа с  цигаром. — Ја овако.... Уђе т кадцеларијт. — Па баш ииси ? —'>Нисам. — \\обро ти ћеш т Шабац код г. начелника. — И тамо ny. — Онреми коња па ћеш ићп с њим! — рече  капетан пандуру. — Он неће ићп са мном! —  Ва гато ? —  Ва то што м н претп! — рече Јова... Ја  могу сам отићп у Шабац, као што сам сам н  овде  дошао. —•  А кад ја заповедан! —  О ам о ја скидам у наиред са себе одго-  ворност; и  молио бих, да ово, што вам сад кажем  ставите у протокол. — Оћеш ти мени заповедат;;, дроњо један!  А !... Што наредим оно бива! — Молим вас, госиодине ! И ја служим ову  државу. — Па шта је с тим ? — Ја мислим: да нисам дроња! .. А носле  тога, господине канетане, вама ће бити нознато,  да и ја овде сваког двадесет шестог долазнм са  кввтом за плату. — Познато м и  је. Па шта? — Онда сигурно знате и  то: да сам ја слуга  ове државе као и ви, па неће бити поштено ни  и о  мој нп u o  ваш образ да ја идем са пандуром  окр. начелнику. Каиетан Сава поћута, па онда рече: 156 — Добро. Са 0 1> и м  ln iC M 'iM  да идеш и да се  јавига госаодину начелннћ-у. — Добро. — Сад идп! Учитељ се Јова окрете без «збогом“ u  изаће. У мејани иопн опет ка®у, оикорачи коња иа  у варош. Стигао је око три часа uo нодне. Одјаха  коња и нредаде арџнји а он се диже у окр на-  челство. — У ходннку беше неколико људи; пред  вратима сеђаше нандури... Тајац — муву да чујеш. Јова нриђе пандуру. — Шта ђеш? — уппта га овај оштро. —  Је ли ту господин начелник. — Није'  ваљда начелник него началник, рече  иандур. —  Да учпм ерпски од пангура! —  номислн  Јова. —  Да, госнодив начелннк. — додаде гласно. — Ту је. Шта ћеш ? — Подајте му ово нисмо. Нандур узе иисио, загледа га отуд н  одудД  па онда унесе н  врати се. Зазвонн звонце. Пандур отворп врата. —  НекДуђе господин. Пандур с места поста учтпвсји. - Пзволте! — рече Јови. 157 Јова уђе. Господин начелник. беше чог.ек ви-  сока раста, сув и риђ. Стајагае кад Јова уђе. —  Помаже бог! —  Бог помог ' 0 !... Изволте се’те ! —  Јова га погледа. Око усаеа играше му  осмејак; управо цело му се лице смешило. Беше  то чивек пријатан и  врло се лепо опходис са свима.  Тако исто дочекао је и Јову. Ако ее не варам ваше је име Јован Васић? -  Тако je —  рече Јова. Драго м и јо !... Пупште лиГ. Извол’те, правите! —  Благодрпм! —  рече Јова, и  узе куп.ју  с дуваном. Јесте одавде род('М  ? -  Нисам, господине. Из Крагујевачког округа. —  Имате Фамилије? . —  Имам. Живи су м и још и отац и  мајка. —  Мило м и ј е ! Ммло м и  је !... Коју сте  школу учили ? —  Учитељску. — Јесте свргаили'? Јесам, тосподине. То м и је мнло! Млад човек!... Како сте  прошли са ревизором 1 Дибро. Дао м и је оцену одличан. Врло красно !... се тпита. —  А бога вам господнне: стоји лв ово у;  истинп што iii! напетан. Оава ппше i —  Не знам шта вам пише, господпне. —  Та ман’те га, бога вам!... ГГпше: да сте  ви еанивали неке тајне састанке, да сте тамо на ' њпма говорили цротпв Његовог Впсочанства п  .  владе, да тамо буните .вуде, да сте пак наиалп п   тукли његовог нандура кад је доптао да в а с- по-  вове... пуно пуно вапиеао ! За време говора мотрио је сваву цртпцу на  лицу Јовановом; хтео је просто, да му т душу завпри. —  Мучап је мој положај, господине! Кад  један старегапна срескн тако вама о  мени ппше —   ја онда не тмем ништа одговар.атп. Његов лзне-  гатај —  то је звавпчан извештај; моје прпчање  то је само приватно причање, између нас двојпце.  Међу тим, госнодине, ностунпте но дужносгп ! —  0 молим, молнм! Ннсмо м и главосек! Не-  мојте све ценити по Савн. Он је врло добра душа,  поштен чиновннк —  a.iu то му је мана. Будпте  уверенп да он то чпни из аретеране ревностд...  Ја то знам, на за то оћу да впдим шта је у стварп.  Отојп ли што од овога у истпнп. —  Не, господпне!Онда се донаже Јовп блнже, па смешећж 159 —  А онај донпс?... А ... (u ту кудн ј Јову  по р-амену u аасмеја се грохотом) —  оно је ваше;  i'o  мк не можете одрећп!.., Види се да је ппсао  човек зналад. —  Може блти да је зналац iriićao, ал ја  нисам! —  Ннсте ? —  Нпсам, нисам ! -  - Не може битп. У вашем срезу нпје нн  један дорастао да онако језгровито ппше; наро-  чито стил. Ја кад прочитам шго год наппсано  леиим стилом —  опростио бп ономе ко је писао  ns да би и  мене самог напао. —; Верујем, господине, a.i ја нпсам писао.  И врло м и је жао што вае не моту услужнти,  него потрудићу ее да разберем. — Збнља!.. Вама ће то 'најлакше иоћи за  руком ; ви ћете то дознати. Та и  ви сте човек од  „нових људп“ .-.. Јова се насмеја. — Јесте!.. Јесте! Дознајем Ја uo вама!.., Је л те да јесте? Јова виде да већ више не може лагати. — Та... да боме — рече. — Шта ћу ? .  Така м и  ie била околина. А „човек је производ аоколине. 160 —  Да 'бо’ме! Да бо’ме!.. Буднте уверени да  ја немам ништа протнв тог новог кола. На њемт  евет одтајо!.. Мп маторп, држимо jom  мало, па,  већ, кад пустнмо — онда више нема!... Моја кћн  менп каже. „Отац, ја сам права радикалка!“ —  „Тешто, душо*', велпм ја ... Не да се то прпте-  гнутн. Нови људп нова начела. Мп старијп м о-  рано да се догоннмо за вама... Внате шта се мени  не допада код омладпне?.. Оно што онн ’оће да  сруше наЈвећу светнњу, владара. То ни вн не бв  трпили. Таке- ја гоннм. Ако познајете таквпх лица.  доетавите ми. Отаџбнна- ће вам бнти благодарна,  а ја узимам на се да наградим ваш труд ... При-  знање треба за услугу. Нпје л тако'? — Тако је. — Ви би нам иилн врло кориснп у том ж-  гледу јер у вас нико не сумња. Награда вам је  ■спгурна! Можете — ако 'оћете -  п  у напредак  нешто да добпјете. Ја вер}т јем н а . вашу реч!...  Чим сам вас впдео — ви сте м п  се доиалп. Да  кле, оћете! — Ковац дело крас ! Прво да впднмо дело  — па онда награду. — То м и  се донада! Вп м п се све ваћма до-  падате. Приђе са свим ближе Јови стеже му руке  па га погледа у очи. — Мдади учитељу!. . . Стлара-ј-те себи ка-  ријеру. — А немојте мп само о  каријерп говорптп.  Сад још могу да мислви да ћу се сретно оже-  нпти, ади додннје, на крају крајева, ја шдим  једног јектичавог старда. чијп су спнови кочпјапп  а кћери у куплерају... Ве говорнте о  каријерп — Та у каком учитељсгву!  Зар ви пе мо-  жете у нолицију — Да видите напретка. -- То је' друго ! — На мене се ослоните! — Збогом, госнодине ! Збогом! Јова силавећи низ басамаке хтед.е нућп од  cMeja. Еад изађе на улицу њему сину кроз главу  ова мнсао.; Еод нас вршиоди закона нли су медведи, као  онај нандур, иди курјаЦи, као . канетан Сава идн  диеице,, као начелник Панта. ...Свега имамо —  самб људи немамо! ..*  ' 1 6 1 ii хп. Н  А  КРШТЕБУ УчБтел> Јова не може се, u поред све добре  воље, вратпти пстога вечера кући. Треиало је се  ту састати са овим ir онпм npiiјатељем, опрнчаг  догађај, који га је дотерао у варош, припдтати:  „пма лв што ново“ ?... л т. д. н  т. д... Лорао је  преноћитп. Док је у друштву седео u  пшло је soje како;  али к || леже у постељу —-  као да га гује кољу...  Освртао се та.м о ако. У грудима му беше, као  да је неко затру наложпо... Кајао се, ужасно се  кајао што је остао. — Ја сам сигуран да она сву H O ii заспати  неће! — говораше он. — Оирота Мара!.. Мој  мпли анђелјак!... И ја легао!.. Пдем с места... Како Цз се она обрадовати кад м е впдп ! ......Пп- руменеће они бели обрашчићи!... Пдем, идем! 163 Устадо п поче се облачптп... Крв м]г  је ки-  иела у 'ЗЕилам а; а срде лукало нагло и бурно... .Обуче се/ изађе у ходник и  погледа на поље.  Поирчпна као тесто. Кроз главу чу сеиу лпсао : — Шта ће казатп овп! ...Да се 6;ip ннсам  свлачио илп да нисаа нп казивао да ty да спа•   вам!... Баш је- толудо!.. Да ја у напред не upo-  мислнм шта ћу да радим!.. Није му било н а. ино. Морао се вратити д  лећи у ностељу. Погледа) је на часовнпк који кудаше на столу.  Један по по ноћи. — Па... још три сата, па ke сванутп —  рече он. — Дај да прилегнем мало. И опет се сиусти онако обучен у достељу. Мали часовник тик-такаше; Јова запали ди-  гару а угаси свећу... Дпгарасене а о н  готиво гуташе оне димове,,  најпре нагло, онда слабије и  слабије и, најзад....  цигпра ее угаси... O u заспа....— К i  д се иробудио сунце је бпло искочило са  два коиља. Он скочи, сети се где је, а где бп  требао да буде. Гњев му је кппео у грудма. Он  се љутио на еебе самог, на нослужитеља мејанског,  на цео свет... 11* 164 Умио се на врат на нос. Онда нзађе v ме-  јану. Попп каву на врат на нос, пдатп рачун па  — збогом!... Коња је гонпо нагло. II ма да коњ беше до-  бар п брз, њему се дааило да је милнс. Пут му  се отегао у сеетрагу. вДепа прпрода“ за њега  не пма^аше дражи. Ва њега је имало дражп само  једно пме, пме .Мара. л он га је целпм путем шапутао. Желео је... алп ко може казатп шта је же-  лео ?... Бпло је ту жеља "свакојакпх; билоује на  прпмер п овакпх: — Да м п  је да сад нађем овде на путу  једну .кесу дуката.... наполеона!... Да пма хиљада..-  две... Мадо је !.. Бар пет хпљада!... Па одавде,  правце да пдем, пои Живковој кућп. II, тамо на-  Б е.м  све њих на окуцу. Дочекају ме да не може  лепше бпти. Руча-мо и  тек по ручку ја од мајке  њене њу просим. Сви се тек згледе, а ja ре-кнем  г  „Госпођо!,,.. Ово вам стављам на расположење. Она  КОД мене неће бнтп сироче !...“ — Помоз бог ! — рече један сељак n'upe-  киде га у мислима. Он днже главу. — Бог тп ломогао! —  рече. - ‘ Вала богу кад сп се вратпо!-.. Д ја  пош’о  у чаршију. —  Ко С И  ти ? —  Ја саа Јевта, поп Жпвков компшја.,.. — Шта ради попа? —  прекиде га Јова. —  Здрав је. 0,].о Макспћу на крштрње. Сад  г баш мало час срето’ и »on.  Дамњана, оде и  он. — Код Максипа?. — Ј а ! Са поп Живком одоше и  оне варо-  шке... Он кени даде овт пиему. Ево, рашчитај. Од отвори писмо  „Драги Јово, Синоћ сам чуо да си отишао начелнику. Рад  -сам  да дознам шта је. Ако те ово писмо сретне  у путу, похитај Максићу, ту ;ћемо те чекати. Здравд смо. Поздрављају те сви, највигае  1 твој друг •  поп Живко“4 — Попа м и  рече — вели Јевта —  ако те  •сретнем да ти дам писму; а ако те нигде не срет-  нем, онда да распитам у чаршији и  да дам оном   Срети мејанџији аа ти како год дотурп. —  Е , хвала! хвала! И ја ћу кући. —  Зар нећеш у варош ? Јок море! — Тп си дакле само због мене пошао ? —  Ја ! — 11 , онда мошемо кући. 166 Ишли су неко време ћутећки док ће рећп  Јевта ! — Ама, учо, немој зш  замеритити, uut’o би'  те нешто. —  ЈПта, Јевто ? —  Је л истнна да те је капетан уапсио ' —  Јесте ! — И х!. . Образ sy његов!.. А  славе ти,  је л за то гато cu  ти њега ucnnc’o  у новине ? —1  Јесте. —  Рђа га од бога отела ' Баш је угурстз! —  -  Шта ћеш му ? -н Зиаш, ирича т,о  мени попа, а ја се ска-  менно... Зар и  то може бити — Може, Јевто! — Пх, братеЛ.. Онда нншта од нас. Ово  је скоро csiait света!.. Кад је већ дошло до тога  да се н  државски .вуди airce — снда ту нвма  добра!. А, славе тн, учо, каниг тп што те уанси ? —  Па због тога гато сам писао иротив њега  и о  повина-ја. ;—  А менп кажу да је п  због тога, што cu  ти сазивИ'зимус нас те они говорно. —  - II због тога! ■  - А ко лп му то доказа ? Ноки веле да је Петлр. 167 -  А........ лопар ну његов !.. Ако он не за зна за врљику ћукни ме!... Цут што вођаше у К ...... беше цред н.има. Booi'OM, учо! Зар тн нећеш са мнол ? Нећу. ЖурШ кућк. Ила триста нослова! -  Е, збогом пошо! Јевта оде право, а Јова онрену на лево. Јурно је као на крилииа. Та оиет ће. да  види  Мару!... Стпже кући Мак%ића.- Чел.ад се устумарала  ио  аилиЈИ и послује. Једнавод жена прихвати му  коња, а једна га нозва у кућу. У ' •  > дш пгу се сусј.ете с Маром. Букнуше обрашчићи у девојчета као да пла-  лен лизиу. — Помаже Б о г! —  рече он. Ббг иомото! Руковагае се. Она му стеже руку. Је сп  ли жив ? уипта. -  Жив сам. Она утрча у собу као махнита. - -  Течо!.. Течо!.. Ево господин Јове! О в н  носкакаше. Јов.а се појавм на нрагу. —  0 !... Добро дошо!.. Добро дошо!... вик-  нуше. они. —  Боље вас нишао! —  рече он. '168 И рукова се са'свпва. —  Седп. —  рече доиаћпн. Јова седе, —  -Шта је тамо? —  уппта поа Данњан. —  Добро је. Обећао аш  је начелндк уна-  пређење да му будем пшијон. — ' : Шта ? —  Понудпо м е је да му шппјунпрам. ■  ; —  А ти ? — Пристао сан. Они се окретоше смејати. —  Зар баш дотле дошло? —  Дотле!... И то ми o6etao да ће м е пре-  вестп у полпдпјску струку где ће м е он нарочпто  на уму имати. - — Ама, збиља, шта је ?  —  упита доп Лука. И Јова исцрича све. Смејали су се његовом споразуму са начел-  нпком. Макспћ рече: Баш је цотревио господпНе! —  Јост, ка’ у ’ладну собу! — рече поп  Живко. — Па какав му мпслиш пзвештај поднетп  учнтељу ? —  улпта ноп Лука, —  То ћу смислитп —- рече Јова. —  Донеше послужење те га послужише. Астал  је бпо постављен. Заседоше л онако задовољнп слатко ручаше. 169 Пошто се —  по обичају —  даде дар и уз-  дарје и  жене устадоше, они при чаши вина про-  дужише разговор. Поп Дука рече: —  -  За дружкну сазнадоше. Шта нислимо сад? Да нродужимо и  даље, — рече поп Жнвко.- — Г д ) да се састајемо ? Зар ту неће бити  љребања ? Ево овако. — рече Јова. Сал настају  славе и друга весеља! -  Бога ми баш! — рекоше сстали. Та ти  је паметна, учитељу. Шта имамо да се плапшмо ?  Наша дру-  жина напредује. Зимус, гсад см о почели, било нас  је дванајест. Сад нас има две стотине. До зиме  биће и  више. Корак по корак треба ступати у на-  нред. Не треба наглити јер ћемо се уморити.  Нека сваки обрати до једног па — ■  доста!... Ви  сте овде сви људи виђенији и богатији. Не одри-  чите се сиротиње она се вас нигда одрећи неће.  .И наше ће коло расти. Објасните сваком, кога у  коло уводите, његова закоиска права; упутите га  нека их уме бранити, и  ви сте створили свесне  другове... Да би их бољ е утврдили у томе. uo-  кажите лично како се то ради. Онда см о сигурни. — А полиција? — унита Макса. 1 7 0 — За њт је лако! — рече доз Данњан —  Јов.ен је шан врло лен. Он је прпстао да буде  [ачелнцков шиијун. Зар не можо иеко од hac битп капеталок — А ... то нећечо ! — fle велпл ја да т . буде правд шдвјун којд ће  му носитн иортке н отпоруке. Ту треба мајстор, ко,;л   he то уиетн "памегтптп, ua дл mi свииа иамет no-  чери... Ми морамо да радимо с рачуном -  пначо iro нронали!... Мп у дароду немамо нротпвнпка.  Наши нротнвнпци то су полицајцп и  њпхове прп-  шииетље којп оће да кметују... Дакле самз власт!...  Зрта нам треба да радпмо ? Треба бпти с њпма у  љубагш ' И то-не у нравој љубави, него тако т < >  удесптп да се сваком оном  чинп да је тако. Кад  тако удеснмо онда с м о : на коњу. — Онда. како тп ве.шга. попо, треба п  ђа-  волу свећу нрцпалптп. — Јест, п  окадити га !  — рече пол Жпвко.  Треба и  њему и о  некад ! — -  Што мира битп — мора! — рече uon  Дамњан. — На тај еачпн м н  можемо радпти мпрнп  н  безбрижно.... Кад се будемо са свим нринремили,  кад будемо пма ш своју војску — дако нам  је ету-  иити- у борбу. -  Па. i" !.. кога велпга да почне с каие-  - уипта !io:i Лука. Ето, ти! рече iioii Дамњан.тапом'? 171 Не могу ј а ! IHto' ? -  Не могу!.. Ја би’ се с  њвм за час за-  вадио. Мрзим тога човека!.. — Он у мене сушва — рече rro u Дамњан —  SIohu не би нигата ибмогло, а ја б и ’ почео. Него,  ово noii Живка. о Пои Живко се насмеја : ■ — Вар бага не .м ож е меие обићи ? -  Не може! Не може!... Ти ћеш умети с   н.ии повикагае сви. -  Најпосле, нека ђаво носи !  Нокушаћу ! -  Неко мора. Ти му умеш свашта иричати. Та то ће већ ићи, само кад наумим. Оад сам баш кугшо једну њнву. Отнћи ћу да потврди  танију Иочећу се пренемагати.: како је поква-  рен свет; како већ не псштује н п  власт ни икога  in иребелгм свггу. Г1  »м-енућу п  ог.е, „ироклете*1   новине. - Славе ти, ако те занита за онај допис...  —  рече Лова. .Ја ћу казати да cu ти iiiic’o ! Шта 1  ' Казаћу да си ти нисо! Прво и  нрво ве-  роваће м и због тога и  за све остало. А ти мажи.  око начелника, 'oii ћ о  те заштнти. —  Врло иаиетно! —  рече Јова п окрете се  снејати. —  Мени он неће ноћи ништа Међу тнн  теби ће дозволпти да се са лнон дружнш да би  ие „иекуспо.“ '—  Тако је ! —  рече поп Живко. — Е  јесте ђаволи! — речо поп Лука и на-  сиеја се. —  Ако мислвмо нешто да урадимб, морамо  овако! —  рене пон Живко. —  -  Није поштен начин борбе —  рече Јова —   али га се морамо латити, да би постигли це.в, јер  цељ је поштена. — Дакле — рече нон Дамњан. —  Ја прпмам канетана на евој врат, Јова  је већ примио начелника. А вп, богме, гледајте  свакп у свои крају. —  Тако је ! —  Гледаћемо —  рекоше остали. —  Оад да уговорпмо еастанак. -- Где ћемо? -  Код мене, —  рече поп Живко и погледа Јову; - Кад ? Јавићу вам. -  Свршено ? -  Свршено! 173 Јова је донео новине. И сад отпоче читање.  Чланак, дописи, све је ирочитано. Отпоче се разговор о  сиоразуму опозидије у  скупштпни. Свича је се доиао и  свапи увиђаше  корист од тога. Чаша по  чаш а. —  и око засветли. А како  неће Те здравица куму и  куичету, те доиаћину,  те госту једном... другом.... готова посла... Доте-  раше и до песме и  до шале. Сунце се епушташе на заранке кад нон Живко  нареди да се заирегну коњи. Јова изаш а-о у авлију. Нађе Мару где стоји  крај баштиде и гледа цвеће. ,—  Шта радиш? —  упита  -  Гледам цвеће. 0... па немају лепа цвећа! —  Немају семева! —  рече он. Да видиш само моје цвеће! Ниј6 ленше од мог!  —  рече о н и  за-  гледа се у шу. — Јао, боже!... Шта сам претрпела од кад  си отишо ! —  прошапута она. — Н мени је било тешко због тебе... Знаш,  кад си ме погледала сузним очима, да сам хтео  излудети ! —  Целу ону ноћ нисам тренула... Претурала  сам се по кревету... Мајка се неколико пута бу- 174 дила.,.. Пита шта је, а ја je залагујеи: да не жогу да сиаван од бува,... У тај нар взађе поп ЖиЖко. •lecv -lii готова кбла? ■  —  /Тотова, поно. -  Шта ви радпте ? Нпгата,, разговарамо. kl гледако цвеће, — дода Мара. Оћеш тн е  нала, Јово ? упита пон. -  Нећу, попо. -  Добро би бпло да дођеш еутра. Не знам хоћу лп иоћи. — рече Јова.  ,,Не знал Дћу ли моћн“ ?  А гато нећеш  Имам поел?, 1 1  лага ii код мене посла. — Збпља ? Брло важна, — рече поп Жлвко п  по-  глбда у Мару. — Дакле? — Доћп ћу. Изађе Марпна лајка нз куће. Поп Живко  седе са њпма на кола те одогае. И Јова са. цоп Даањаном оде. I I  гостн се ра-  зиђоше, Оста еало домаћпн са домаћила. X III . ВЕРЕНИЦи Био јс један сат no но ноноћи кад се -Јова  пробудмо иза ена. Устаде, лодиже завесу на iipo-  зору. Hij пољу номрчина. Ввезде жмиркаху на не-  бесном своду. Уднцом впко не иђаше. Све носпало  сем  паса чији ее лавеж чујаше у еелу. Јова се врати кревету и  седе. Налактп се н   наслонн главу на руке. Не хте налнти свеће....  Седео је тако веко време, на кад му ноге утр-  нуше он промени ноложај. Намести јастук уза зид  на се наслони. Расанио се са свнм. Поднже се, иашша у  мраку кутију дувааску на асталу, заиали цигару  па се опот наслони онако исто.... Кроз главу му јураху мисли летом. Све се  збркало. Каиетан, Мара, начелпик, поп Жввко,  Макспћ..,. Ни на једној да се заустави... Једна  реченнца беше му сам о ва успама, уцраво један стнх од прекосавских песаиа, Koje cj се у оно  врене најраднје певаде. „Моја мати ћилин тка „Оће мене да Јда“ ..., Он понављаше непрестано тај стих. -  Његов џепни сат тикташе на сто.т ј. О н пз-  гова!  аше стих по љеговом тактЈ. —-  Мо—ја — на— ти— ћи— лим— тка. и т. д. Шапутање га обЈјмило. Никако да се saj-  стан:.... Dfi м ј већ н  тешко. —  Г л ј п о с т п ! —  р е ч е  п  о к р е н Ј  с е  н а  л е в у   с г р а н Ј . Олет то лсто !.. 0н се на.-БЈги. Устаде и онако раздрљен ходаше по соби  трудећи се да ништа не ипсли... Изађе на поље. Хладовина ноћна задржа га.  дооаде лу се. — Да огрнем капут н  да донесел дуван; па  изађе под хладник и седе на столицу. Запали цпгару па се нодниип. Взтрпћ ппр-  каше до сузом лпшћу u  разлађнваше га. —  Онет не стојимо рђаво! —  рече он тпхо  Y сваком селу с једно на друго —  пмамо по де-  сет својпх људн.... Кад сам дошао овде — нико  није умео зуба обелити. Поменн му каиетана као-  да си му иоменуо бога!... А сад?... Слушам само  ону двојицу у варошп како говоре !.. И то још у 177 а-Фаш!!.. Па иад оном| нз М. ....... рече један чар- шпнлнја да бп бољ е бпло да жадо „утопли језик“  —  о н рече : „Па шта они жени могу ?  Ја сам чо-  век сељак; не сже ж и пжање продатп !.. А у аис  нек тера, апс п јест за .ijie  ннје за коње !....“ —  Дивота!... Еад номкСиим. да је српски  сељак сад почео тако мислнтп и своје мнсли јасно  исказпвати —  онда: за две—трн годпне м и м о -  жемо тчинити егроман напредак!.... Чисто пролећу исиред њега евеснп људи. Он  с  њима разговара, па га по  неки доведе u  у не-  прилику, jep не тме да му одговорп. —  То би било нагае царство. царство свестп!...  ирошапута. —  Зар немам право да се надам?  . Ево ово  до сад што је учињено даје м п  на;е и  за у бт-  дуће!,.. Па се оиет замисли. —  Лажу кад веле да се не може ништа  учинити !... Само треба овом свету казати лепо, а  што је најглавииЈв иосведочити делом! Еао год п   у школи: очигледна настава.,.. Уроћеност нам је  да идемо, за човеком који је умнији н чвршћи.  Еарактер!... Та само да карактера пмамо, онда  см о иобедитељи!... Треба људи који се не даду  ничим застрашити. Па и сама смрт таког човека  више м е дражн но гато м е плаши.... 1 2 178 —  Хоћу !.. Хоћу ја да будем каракаер!.... —  Ала се мидо разлева крв по жилаиа кад  човек вндц да му посао напредује... Куд бпх ја  тражио већег задовољства од тога: кад бпх вкдео  да је мој труд уродпо плодом!... И чието се загледа у будућност у којој гле-  даше остварене наде п  умишљаје. Као круна. тој  срећи узвисила се Мара мила н светла као анђео  пред иресто.дом божијим.. . Сав се предао мислпма_које га све впше раз-  драгаваху... Машта његова нењала га је на оне  сјајне звезде. У души осећаше лакоћу н  сласт.  Срце му је жудело да цео свет загрлп једним за-  грљајем u  да нољубд једним пољупцем.... Белина, нлавило. и руменило зорпно извуче  му жељу из уста: —  Господе!.. Дај м п среће Господе!.. Да:  м и моћи и  снаге да истрајем !... И носле те најсветпје молигве иоче нагло  ходати тамо — амо... Сунце се роди велико, светло. Замирпса ваз-  дух н  биљ е свежином ... Поелужитељ устаде. — -  Зар ти ниси спавМ? унпта. —  Спавао сам. Дај м и  полп! Ули се, обуче и  поиска каву .. 17-9 Пошто је каву иоаио нареди uocao послужа-  тељу, а он узе штап па се крену поп Живкт. Ведро је иоздрављао људе. к .je је дутем су-  срео, и природу коју је Мара обожавала. Код куће је нашао поп Живка и све укућане.  Мара рунена и  свесна као -оралете ; јутр.о'истр-  чала је пред-а-њ. Очи су јој се светдиле од радости. —  Дође ли ? —  Дођох, -  0,, кад те чекан!.. Бајаги шетан а ја  еано изничем из авлије да бих те угледала....- Течо!..  Ево гослодин Јове!„. Поп Живко изађе нред Јову. -  Добро јутро, ноно ! — iior дао!... Е  бога м и си добро уранио! —  Као гато видиш. - Ајде да седномо.... 'Оћега у собу ? Можемо и овде, на пољу, —  рече Јока. Поседаше. —  Деде Марушко, моје дете, донеси нослужење. Мара отрча у кућу. — Еако си сиавМ ?  —  уиита иоп Живко. —  Добро, — рече Јова. .Јуче саи ти каз’о  да дођега да се раз-  товоримо о  једној врло важној ствари. •1'!ст, казао си. - 1 8 0 Еанда- ее сећам. 0 Марп. 0 ftoj ћемо говорити. Јова ћтташе. — -  Прцчао е и - м и о  догађајт v Беог-раду.  Кад еам  те саслушао, менп је бпло веома жао што  си тако несрећан. Еад сам уви де< >  да та женска  нпје нпкоја друга него Мара. ја сан се смеја':  твоме „роману.“ Ту сад нема тегакоћа. Мислим да  сте ее вас двоје споразунели? -  Јесно. —  Она те волп. Знан. — Јеси во.ван да се женпм ? — Шта ћу?.. „Први је залогај најслађ»а !  А „ко се рано ожени u рано руча — нпкад се  не каје^ — велп нага народ. -  Тако је. Вољан сам, - - - - -  рече Јова. — Ти 'оћега Ма-ру? —  Јест. —  Алп, знај, Јово. Мара је спрота девојка;  она не носн зшраза. — То нисам нн тражпо. Ја ндсам никад грам-  •:п о  за богатством. Моје је богаство — ноје задс-  вољство. — Лепо. Алп Мара пма мајку. 181 — Нека Дође наиа. П најнпстнјн рачун на-  лаже ми'да је узмеи себи. Сеи тога Мара ига  свој хлебац. Дакле неиа никаква несноразуиа ? Нема. — Ја те ио.нпј : промисли се! — Ја саи све нроиислпо. Е, лепо. На путу не сто.ји ништа.... Нег,  јеси ли питД твоЈе родпте.во? —  -  Одобрике. — Онда... ти ћеш данас да даш реч овде,  нред нама свима: да ћеш узетл Мару за жену.  После се спреми те проиеди обичај. — Хоћу, — рече Јова, У тај iiap Мара изађе из куће. Донесе по*  служење и  послужи их обојиду. Пои Живко је  гледаше некако исиод ока. Погато иопише и каву дпгогае се њих два у  башту. Ту су шетали и разговарали о  другим ства-  рима. 0 Мари нп речи, сем ппо му uou Живко рече  ира поласку у багату: — Немој мислити да ти је намећем ! —  Молим те, не говори тако ! — рече му Јова. —  Добро!.. рече uou и  прекпде о  томе. Позваше их на ручак. ]  8 2 lloii Жпвко je поставпо онакав исти расиоред  за асталои. Јова седећи до Маре иомишљаше на поро-  дицу на срећу у породичнон жнвоту. Готово беше  раздраган. Хтео је сан .почетп разговор да га нг  чретече пон Живко. Он рече Мари! — Па, Марушко ?... Шта велпш, да м и  тебе  нешто еад удамо?... Мара обори очп у тањир п ова порумене.  Нпје она ништа знала. —  Што крпјеш очи ? —  Мани, течо! — про.муца она. — Е  манМ  бп' ја сад, ал нећеш тп после. —  Ва кога ћеш, зете, да је удаш ? —  уппта  њена мајка. —  Па ја велим : да не тражим ваздан. Евс  младожење уз њу. Сад, само ако је њена в-:.ва. Мара се у з б у н п л а . У главп јој је грмело.  Што б п  п з  Е е н а д а , н а  једаред, као гром п з  в е д р а   н е б а . . . . — Само ако она Мће!.. Без њене воље — н е -  дам је !.. ’Оћеш, Марушко ? Она ћуташе. -- Ако нећеш апје нншта нп било. Нећемо-  о  томе више ни речп!  —  рече ноп Жпвко п  ћа-  волекп се насмеши. Те њ'егове речи тргоше Мару из забуне. Она  помисли: еве нропаде. — Течо! рече она — Што си морао иза-  брати да баш о  тоае говориш ? К  погледа га нрекорно. —  Па л е п о ^ , душо! — рече пон. — Ја нећу  впше говоритп. Презнајем да сан крпв. У души Мариној је врнзо. Љутпла је се на  њега што се сидом гради да је не разуме Није  знала шта д а. му одговори... Она погледа у Ј аву,  он нроговори : — Вбиља!... Кад се о  томе повела реч, ја  молим ову поштовану породицу да м е саслуша. —  Добро, Јово, говорп! — рече ноч. —  Ти ме попо добро познајеш. Tu знаш и   све што је у ш ојој души. Ја волим госпођиц) Мару,  и, целога мога века, ja за себе бољег друга не  бих тражио. Сад иитам вас, иитам њену мајку а  п  њу: јесте ли вољнп, ви да м и  је дате, а она  да поће за м е ?  Ако сте вољни да знам... Ово је  дошло изненадно ; нисам се снремао за овај случај;  алн ако се споразумемо ја залажем моју часну реч,  која м и је светиња, да ћу је узети за жену. — Ми нисмо нротивни, рече ноп. — Шта  велиш ти, свајо. —  Вете, теби верујем. Што год ти рекнеш  ,ја норећи нећу! 184 —  С а.м о не знам шта ће Мара рећп. Мп нисио  противни. Шта велиш, Мпрушко? Она ћзт таше. — А ? Она онет ћуташе. — Ето, неће, —  рече irou ir погледа сне. — Хоћу!.. прогаапута Мара. —  Шта рече, шта? —  Хоћу —  рече она. — Е , онда леио!... Јове, брате, нека тп је  са срећол! Mano! Теби честитап од свег срца !   Тд ћега добитп ваљана мужа!.... Јова се рукова с њлм к. свима, а Мара ns  изљубп у руку. — Сад сам расположен!.. рече поп. ■ — Сад бп’ се опио од радости!.., И ти, Јово, у м оЈој породнци, u  од сад да будеш са свим наш!...  Госоод бог нека. благослови својим благословом ову  свезу !.. Живели !.. — Жпвели !  —  рекоше п  осталп —  Па, Марушка Еакоечд, удавачо?.. Па баш : ,/оћу ла то тп је !.. Hu се стиди мене нп тетке пи ш јк |, него кидисала ка’ за очи: , ’оћу! Тћу1 -' — Од куд сам баш тако ? рече Мара u  на-  пући уста. — Де, де !.. Бури се ти !... Ето, чим се ис-  просн а она иоказа нокте!.. Погледај, Јово, молим те!.. 185 Јова се смејаше. И осталм тако исто. Кад виде Мара где је дирају, она рече — Па баш да сам  и  тако рекла!... Ја нисам  мислила седе илести него удатп се. — Видиш!.. Само да се ватовари коме на  врат!.. Н о! но!.. Шалп се теча, душо, шали!...  Г>ога ми. Јово, нмаћш красну жену! — 0 !.. у то сам уверев!.. — Али, господиве, к —  ако бог да зете,  Мара не носп нираза, — рече Марина мајка. — .0 томе је свршено! — пресече је поц  Живко. — А куд ће јој бољп него што нма свој  сигуран хлебац! — рече Јова. — И ја ништа  внше немам'.... — Јест! — рече поша. — На ако пм  треба  нек зараде! —  Тако је! — рече Јова. Разговор се настави и  носле ручка. Ту је се  иило па, богме, и  невало. Пои Живко је натерао  Мару те је онет морала цевати: „Е ј, пусто норе‘4 ... Мара је невала и одет са осећајем. Кад је  дошла до оног етнха: „Ал да вам спустим на плећа гојна „Тугу кад драга изгуби војна?.. 186 ...non Живко је слотрио како јо кришом логледала.  Јову, u  како се заблистала суза у оку њеном..., Весели и  задовољнп усташе пза астала. П и   Живко хтеде мало „да прплегне,^ јер беше вео зга-  јака врућина. Поша н Парина мајка одоше у кујну.  Заручницп осташе самп. — Хајде да м п пз течиних кљига пзабереш  што год за чптање. —  Хајде — рече Јова, И уђоше у кућу. Марпне су се очп ссјале од велпке радости.  Чпм се нађоше на само, она погледа Јову правЦ 1  у очп п  рече : — Једва! —  Хвала богу! —  рече Јова. — Сад сам твоја! Много казују те трп речп кад изађу из уста -   младог девојчета. Бар Јова је тако осетио, кад  је обавпо руву око њеног вптог стаса п  пољубио  оно врело лпце н сјаЈне очп. —  Седи ! — рече она. Јова седе. Она седе крај њега на кренетац  п узе његову руку. —  Ђаво га знао! —  рече —  алп ja пе умем  да крпјем!... Мајка је одмах сутра дан, по твом  одласку, сазнала. —  Ко јој је казао ?  —  тпита Јова. 187 •Ја. —  Ти ? —  .|а !... Нисам могла да сакрпјем!... Бар н е - могу од ње ништа да. сакријем!... Она одмах позна...  А поеде, она мене много воле и мази; никад м е  још није ударила, па еам  ва век мотла пред њ ом   бити искрена... Тако и т у !.. Чим је ирнметила не-  мпр код мене —  одиах м е је нитала: „т т а,  ти је ?“ ... Ја сам крила: како је књига жалостивна,  како ме глава боле; ^право рећи: лагала сам је...  Алп оне ноћи кад сам устала и  етала код ирозора  диже се и она. (Ја сам м ис/ш л^, да сиава). „Ш та  је теби. чедо моје” ?  —  ж Нншт^\ мамо“ ! —  ре-  кох. —  „Не може ту бити без нигатА!.. Тп сва  гореш!.. Да ти вије.зло*? упита она брижно....  —  »Није мамо“ !.. —  Шта ти је онда?... Кажи  мајки чедо моје“ !... И ја кажем све. —  А она? —  упита Јова. —  Ништа узе м е само за руку и  доведе кре-  вету; рече м н да легнем а она седе крај мевђ  те м е узе миловати. —  Нпје те карала ? —  А ... није, Она ,је врло добра.... —  И она ће с нама живети. Ја сам казала  иопу Живку. — 0 како сп добар!... Онда ћу бити оот-  пуно срећна!.. Ту ти, ту мајка!,.. Све ћемо уре- 188 дпхи. Наша кућа м о ]> а  бцтп чпста као кошнпца!  То ће битп ноја брпга. Све ја то _ умен; мајка не  :аучила !... Све .чксто n уредно, а тп тек дођеш,  "ја устанен као старе жене... Је л да ће то бнти  дивота ? Он клплну главон. Уживао је у њеној весе-  лостп п  њенон звонком гласу. —  Онда рекнеш: —  Маро, дај да ручамоН  А ја одлах чиет чаршав на астал, па лебац и  со,  ua ташире на јело.... Па онда седнем до тебе те  ручамо. После ручка пнјемо впна пз једне чаше  ја и ти.... Застаде. — Ио, шта је ? — Тоже !.. Ала ја брблал! А мајка м п  је  каз.ала да не 'вала да много торочеи; п  казала  ми је да нпје баш лепо што трчпн једнако за то-  б о м  .. Ја сам нробала да ћутлм, да се не макнем,  да не погледам у те, ua —  не могу !,.. Јова је доглади по коси. — Говори, чедо, говорп!... Ти ћеш м и бити  лој разговор. Ја, злато моје, ужнвам у твоме ће-  ретању!... Она се загледа у њега... Онда се од једаред трже. —  А књпге? —  Ето п х ! —  рече он. 189 —  Алн изабЦи, ми. •Јова прнђе књижннцн. — Је ли А см ем  ли ја чптати романе ? ’ | Н  За што не ? — Каж у: да романи не ваљају. Има пх много што ваљају, као друштвенн,.  псторнјски... - А им апт ли ти доста кн.ига ? Имам. -  Ала ће то бити дивота!.. У иече. седпмо  и читало. до неко доба!.. Је ли, ти ћеш п мене  иоучити, па да и ја знам колико и  ти ?... Јова се насмеја. —  Хоћу, злато aiojel Бога м и чисто м е етид да признам: да  не ;шам ништа. Ето, могу бити учитељица а ништа  не знам ., сем  оно мало што треба за, гаколу.... — Научићеш, злато моје, пешто из живота,  нешто из кљнге. Ко хоће да учп научиће... Ево  ти једног романа. — Како се зове ? «Бој код Мората^ (Муртена). Ово је ро-  ман историјски. Из њега ћеш видети како су се  Швајцарци борилн за оно своје стење п  слободу.  Исто онако као и  нагаи Црногорци. Је лп? Н1та ? .190 - Хоћеш лп данас кућп ? Хоћу. Она напућп усннце. —  Шта је, дуди мала? —  упита он загр-  ливши је. II теби је uo вољп да чезнен?  —  рече она. — Не иде-то тако, злато иоје!.. Ја бих нај-  радпје остао крај тебе целога века !.. Ја сам то-  лпко жудео за тобом... али ти знаш дајанежпвим  овде. За то .чорам да пдем кући, јер иада у очи. —  Ја ћу бити као луда! - Јова је посматраше. Ово беше дете, на-  нв^но, пскрено, које не беше у стању ни једне  тајне сакрити. Он је се надао да ће „његова вила1 1   бити научена. Међу тим, он гледаше нред собом   створење које никуд није макло ван крила мате-  рина. Он се радоваше што ће од њ е начиннти  женску која ће светлнти својпм карактером. Љубљаше је н  мпловаше. Она-се тоннла под  његовн.м иољуицпма. Он осећаше како јој срце бије  н  нрпјатан дах пз њених чистих девојачких уста... Али, време беше: да се кЈтћи иде. Иснратил.а га је Мара са мајком. Уз нут он каза мајцп Мариној своје намере,  -своје погледе на кућу. Њој се донадаше. Она је  такође од свег срца заволела Јову 19. ОКТОБАР 1880. ГОДИНЕ.X IV Јова је свакп други дан одлази.о кући поп  Живковој. Сви су сељади знали да је испросио ону  „вароппсу.“ Женскиае је завидело Мари, више  пута кад би их видели да шетају једно с другим  «нод руку,“ по нека би сељанка тек рекла: —  Aj'oj тужна ти сам! ...Нпје гГ н и срамота!.. У по дана се загрлили!... Једнбг дана, баш ће бити ирвог В. Госпођи,  седеше иоп Далњан и Јова у његовој соби и раз-  говараше. Док тек дође послужитељ о ттш тински u  донесе једно писмо. —  Је ли за мене? —  Није него за.цону, — рече овај. И иружи нисмо iiou /!,амњану. У писму се наређивало од стране конзието-  рије да „с места чим нозив нрими ирестане кон-  зисторији.е ПГта дн ће то битн ?  — уиита .Јова. Пе зиам! —  Јрече поп Дамљан. —  Јесп лп имао каквпх лослова код конзи- CTepnje? ~  . —  Нпсам. ■ ' Оетп ее ! -  II исам, н о  ! —  Да те апје ко за-ш то тужпо ? Не знам. - Ја што лн ће бити ? —  Не знал. —  Лислнш ли пћи ? - - - - -  Мораћу. -  К ад ? — Оутра.... — 0 шта ће то бптп? - — рече .Јова п за-  мислп се. Мпслили су дуго обојица, алп ни један не  ааће узрока за што власт зове. — Мора да је каква тужба! — рече Јова  иосле дужес ћутања. — Сигурно !.. Длп ito'ne je то могао тужитп? —  А нађе се но некн!... Најзад, ја еан тн  снгуран сведок. Пон Дамњан дуго п  дуго лупаше гдаву. — Остави, не мисли !.. Знаћеш сутра — рече Јова.192 193 —  Та... го јест, али... - Шта : али ? —  Подлаци су !.. Могу човеку етворити 'иљаду зала. —  То могу !.. Алп не ћемо т ми седети  скрштених руку. И м и  ћемо се бранити !  —  рече  Јова, — Најиосле, што бог д&  !  — рече поп Дамњан. Поседе још мало па се диже и оде. Сутра дан кренуо се рано у варош. Чим је  одјахао коња и  мало се очистио он се диже у кон-  дасторију. Јави се момку на вратима и овај ra пусти  унутра. За етолом cj|arao „пречасни“ прота Мп-  линко и двојица свештеника, судија. —  Добро јутро ! — назва поп Дамњан. — Бог помог’ 0! — рече прота. — Ама шта  ти то тамо радиш 1 — Шта могу~ друго радити но оно што м и   моја свегатеничка дужност налаже ? — рече поп  Дамњан. —  Колико има како ти је жена умрла 1 — Десет година — одговори он чудећи се  томе питању. ' — У којој годпни од рукоиоложења ? —  .V  првој, у петом месецу. —  Где живиш ти сад ? г в 194 —  Код таитте, мајке женине. — ILecpeiiHii сине! — рече „дречаенк^ u  одмахну главом. —  Што госиодине? „Пречаснн" зазвонп. Послужитељ уђе. —  Водп га тамо, у архиву, нек ну црочп-  тају тужбу. Пон Дамњан изађе чудећи се ; каква то тужба  чоже бити, и  шта у опште ту посла ина његова  ^ окоЈна жена'и његова ташта?... Писар га дочека у архиви н иружд -м у је-  дан авт. —  Шта има ту ? — уиита он. —  Прочитајте, — рече иисар. Он отвори акт u нрочита: „ Достава Он се насмеја. Прочита доле иотиис: Плнја  Кончаревић. Он се одет Hacueja а склолд акт. • — Шта је, госаоднне ? —  удита га uncap. — Чудо м и је што ме газда Илпја доставља  г.онзисторијл. Он то није до сад радио ; о н је обично  достављао полицији. — Јесте нрочптали Tj-жбу? — Шта ћу да читам?.. Сигурно каква бљу-  вотина!.. Нећу нн да одговарам!. Напишпте; неће  ни да одговара. 195 — Госиодине!,. Та се достава коснула ваше  части. Вп морате ма гата одговоритн ! —  Збпља^ —  Збиља! Он узе акт, који је био на астал бацио, и   прочита готово гласно, најире лепо а мосле гр-  цајући: „Вонзисторији Еиархије: ВГ. Данњан Јевтић свештеник, већ десет го-  дина како живи ваибрачно еа својон  таштон. Са  њ ом  је родио и неколико деце, ua да би се то  ирикрило они су децу одмах по ро.ђењу давили  'и закопавалп. Достављаи ово Конзисторији у надн да ће !наредити да се овако недело" иввиди и  кривци  казне šio  закону, јер кад овако раде свештеници  шта онда остаје простон народу; а то б и  власт и  закони требали да нредупреде и  кривце најстро-  жнје назне. (> . Августа 1880.  У к... Понизан Плаја Eou4(weeuR. Поп Данњан се сканенио. Прихвати се руком  за астал да не б и  нао. У лицт беше дошао као 1 3* 196 лнст хартије. По челу му пзбпшо кртпне грашке  заоја, Писар прпмотп и  даде му столицу. —  СеИе, господпне. Он се свалп на њу. — Шта нмате да о  (говорите на опу доставу?..® Он-дође мало себн. —  Имам да кажеи : да ;е све/ тола лаж!..  А молим моју духовну власт нека нронита s ис-  пита све моје сељане, на ако и један потврди на-  воде у доставп — онда.... онда не друго —  ја  ееби изричем прееуду L  — нека м е стреља —  Имате лп још што да кажете ? — Ништа више, до то, да је достављач иод-  лац и  нитков. — Потппшите. Он потписа име и  презиме, узе каиу и изађе. Послужитељ му рече. —  Ајде овамо i. Он уђе опет, у заседање. И „пречг ни“ и  оба.  члана гледахт га са неким сажалењем. — -Јеси ли чуо. за што се оптужујеш ? —  Чуо сам, господине. . — Jecu лп одговорио? — Јосам, госиодине. — Шта си могао на онаку доставу одго^ - ворити ?  ■ 197 — Све је лаж, — рече он. —  То је лако казати, али треба и  доказати. —  Доказаћу. Нека се гштају сви моји паро-  хнјани, иа ако s један потврди навод — дозво-  љаваа — не да м е рагачине — него да ме стрељају! — Несрећни сине!  — рече онет „пречасни“  n  одиахну главом. — Сем тога, господиде, ни он није поднео  никаквих доказа. Ако ће се веровати тако на  ироету реч ма ког било ниткова — онда оНакав  .један нитков може иола света на робију иослати!.. — Знам ја да је твоја глава пуна адво-  катски вицева!.. Ал, иди!.. Дело ће се послати  полицији да исљеди, па аки буде кривице:  држ’ се!— Сад идп. -Dh изађе. Улицом је ишао као луд. Људи нису ходали  него су играли око њега. Он као да хоћаше uo  неком бездапу, у коае одјекује тупо сваки глас. Дође у каФану где је о дсео-, и  одмах оде у собу. — Оћете ручати госнодин нопо Ч — питаше  га мејанција. Он климну главом не знајући ни сам шта ради. Налактио се на астал. Мејанџија доносаше  јело једно по  једно — он ни да бкуси.... 198 — Господнне ! Он ћуташе. — Господнне !  — викву мејашшја по други пут. Он диже главу. — Јесте ли"здрави ? — Јесам. — Ја сам мислио да сте болеени н а ?  сам ’тео  да пошљем по  доктора. —  Опремите au коња. — Добро сад ћу. — И дајте рапун. Лејанџија оде и вратп се са разунлм. Он  исплати. — Јел изведен коњ? — Јестд. Он устаде н  узе штап. — Збогом! —  Збогом пошли, господине! Он онкорачп коња п  оде. Мејавџпја гледаше  за њ им зачуђено. Еад о н  замазе за Ншак, овај  се прекрсти и рече: — Буди бог с  нама!... Шха. је човеку?... Изјахао је иа вароши. Зној га облио свега... Прса му беху тесна;  не могаше да дигае као да му је душа стнњена  међ два камена. .. 199 Он не могате да верује у истиантост свега  што је за три часа иреживео ; не могаше да ве-  pyjer да зајиста ностеји така достава нротив њега.  Све му изгледате да је у сну... Он погледа око  себе, виде да је на нуту, да иде из вароши кућн,  да јаше свога вранца.... С-ти се „иречасног,“ су-  дија, нисара ua.... опет, опет Људи пролажаху u  -назпваху му бога — он  једва одиоздравн поздрав.... И дође му тегако као да лежв на дну неке  јаме, на очи не виђате, само му неке сјајао —  црвене искрице избијаху пред очима.... Он, као  да би хтео да изађе из те јаме, да побегне од  тога кужног ваздуха, који га је давио — уда-  раше јадно живинче немилосрдно... Свега га је у  пену обукао. Ни сам ае знађаше кад је стигао, у село.  Није знао ни да је школу цроптао. Јова га је очекивао. Еад га. сдотрп он внкну. Но овај се не освр-  таше. Јова прође кроз башту и  изађе иред-а-њ. — Стиже ли? Он ћуташе. - — Попо! — Он диже главу. —  А ? —  Шта је, човече 2 -- А... ти Ш Јово? — Јасам, Шта ти је?.. Што-со ииси увратио? Он врати коња назад. II Јова се вратп т авлију. Одјаха коња и пође nocpiiviiii. Јова не могаше да се начуди шта му је. Очи  су иу мутне и заЕрвављене а посрће Да није  нпјан ? — Није! — Мпшљаше Јова. ГГио сам с  њин  толико пута; на њему се нпкад није лознало. Нај-  зад шта му знам ?... — Хајде у собу. Он Н 0 1 )С  С  1 М !М . — Оеди. Он седе.. —  Шта је!.. Што су те звали? Он ћуташе. Јова се чуди сано. —  Звали су ле — рече он пронуклии гла-  сом  — звнлп су ие... Па застаде. — За што ? Он погледа у Јову, двже се п  по^е но по-  срну. Јбза га дочека на руке. — Дамњаие!... Шта је тебп.? — унита Јова  пренеражено. Он бризну у плач. 201 Сузе су ишле потокои и  слевале се низ Јо-  впно одело. —  Далњане ! -- Шта је ?.. Он заустн. — А х ! Јо-о-во бра-ате ! И ту га загугаи јецање.... Јова га не хтеде дцрати. Нека ну сузе олак-  шају бол на срцу.,.. О н јецаше, јецагае; онда диже руке са Јо-  впног раиена н паде по  кревету.... Дуго, дуго је плакао. Кад се примирио, он  се подпже. Јова је стајао уз црозор. Чин се он  подиже Јова приђе. —  Шта је, Данњане ? — Оптужен сам грозно!... — За што ? — За ванбрачан живот. — С к1Ш  f  ' — Са мојон таштом ? Јова се скамени. Учини му се да није до-  бро чуо. —  С ким ве-ли га ?  — угшта га по ново. — Са м ојом  таштои!.. — Ана није могуће ? — Са свим могуће ! ^ __-...... — А ко те тужи ? Јлија Копчаревић. 202 Јова седе. — Па?... упита. — ЊзЈшдпја he пслеђнватд дедо. - Полпдија ? —  Полнцпја! — Је л подвео сведоке? • — Није. Јова прохода по собп аеколпко тренутака,. — Не брпни се!  — рече. — Шта ? — Не брпни се ! — Како? —  Полиција he морати прекинути над тобол  ислеђење. — Како ? — Шко неће нпшта иосведочитн. Овде су  све наши људи, па се не морамо бојати подлаца.. — Алп глас? — Е , нетто_се мора иретрпети. —  А, ја ћу њему да се осветим! — јекну  под Дамњан. — Ја се морам нппити крвп његово  до зоре или дрћп ! —  Ти нећеш. — Морам! — цикну поп Дамњан. — И Јова кад га погледа, crpece се. Очн  му ееваху као куње. Јова му прпђе. — Ако код тебе сад, у тим приликама, вааеи  паметна реч — ја бих рекао једну. —  Да чујем, говори! —  рече поп —  Седп. Поп Дамњан седе. — Тп велнш: ту је повређена твоја част? —  Са свим! — И T - ii велиш да то мораш крвљу пратн? — Оа cuiiM  тако! —  На вога ти ~ и м аш  да дигнеш твоју руку? — На Илију Коичаревића. — Знаш лп ти да тим себе бацаш у веће зао? — Тешто! — Због једног Илије Кончаревића м и  губимо  тебе. Вреди ли да ти собом нлаћаш крв Илије  Коичаревића ?.. Вреди ли да ти данас, кад нај-  више иотребујеш оиштој ствари, за тако једног иод-  лаца даш свој живот?... — Не вреди, —  Е, та |јј!.. Иаметно размислп ! Ја ти нећу  рећи еад ни таке ни таке! Он се ућута. Јова ходаше преко собе. — Добро! — рече он — Сад не; али о н  мора бити мој макар после десет година !.. Ја га.  пе могу гледати !... 204 — Политпчки рачув налаже наи да још са  њии леио поступамо... Ја впслпм, да сп тп човек  којп Le у стању за време све предурати!... —  Имаш правоДобро. — Tu видпш, да м и не водпмо борбу са  -људпма од начела него са нодлацпма. — Па ?  —  уппта ноп Дамњан п погледа Јову. — Попггено борбу водећи, м п о п страдалп. — Зар да је водпио неиоштено ?.. То нећу;  волим умретп ! — Не непоштено него вепгго. То је оно:  окпди п ђавола који пут... Он ће сан доћп на  ленак!... —  Дакле. да са њ пм  'живнм лепо. — Јесг. Па ако га ошпнеш којп пут нека  не зна да си ти, него нека лута. Поштена је борба  лапа; али кад душманин гађа кна буспје, теби би  сматралп п  најлуђн за будалу. кад бп изашао с   голим прсима!... — Тако је, Јово!.. Погатена тп је реч  да ћу ћутатп... Оад збогом!.. Мрак већ uao на земљу. Пон Дамњац појаха  коња п оде најлак. Кад је био код гробља, (поред њега је нут  водпо) сиђе u  иривеза коња за ограду а он уђе  у нутра. 205 Заетаде пред једнпм високим, белим споие-  ником, прекрстп се u  делива га на се сдусти на  земљу кра.ј њега.... Потоци суза летели су из ње-  гових очију те цвеђе на гробу ноливали... Ту му  је лежала жена. Он не имађаше никога свога сем   тога гроба; њему је исповедао своје боле. .. Душевни болови руше... Неколико белих кон-  чића беше м еђ његовим црним власама; неколико  бора поиело се и  наместило на његовом ведром -  челу...... &  Ц: 19. Октобра око пола ноћи закуца неко на  Јовином прозору. —  'ii'- је ?  — уиита Јова. —  Ја сам. — Који си ? —  Јевта, зар м е не познајеш ? - — А.: ти си. Јевто ? —  Ја ! ■ — lioje добро ? — Добро, ако бог да! Отвори да уђем, им аш -  једно иисмо од нон Живка. Јова изађе те отвори врата. Јевта уђе посрћући. — Шта је, Јевто ? — Б, шта је !., Ето видиш шта је !... Веле:  ииј Јевто!... Јако је — однеће!.. Јес ђавола од- 206 негп !.. Ал ако не ложе однети — може оборити!...  Како cu ? . — Хвала богу! — Нека богу ’вала! — Кано ппсмо ? —  Ево га !... И иретура Јевта по своме јанџнку где оснм  .дувана кремена п  оцпла. беше л ннсмо. Он га  извади. —  На! — рече. — Јома ногледа на адресу. Беше упућено  на њега. Он отворп. Поп Живко писаше. „Драги Јово. Вечерас сам стпгао од вароши. Донео сам  i  дну најрадоснпју вест: влада је лала. Ј новом  мпнпстарству је и  Гарашанин. Дођп и  то одма,  Ов" j'e нагае груштво код мене. По Јевти гаа.вем  коња. Грли те  тво.ј друг  иоп Живко.“ Јова пун радостп. Ва час навуче одело. Јевту  питаше где је коњ. — Ето пред капијом. — Хоћеш ти ићи ? 207 — Иш’о  би, ама не ногу!.. Знаш да сан се  •олио ка’ клг.н! —  Добро, ти лези! Ето кревета. ,Јевта леже. Он угаси све'ћу, оп.корачи коња  па све у трк. 'Друштво беше у . највећем раеположењу кад  је он сткгао. Дочекаше га са пуним чашама. Ту  се изљубнше као на Божић. —  Добро нам дош‘о! _ — Вољо вас нашао! —  Срећан наш празник! —  Амин да бог д а ! —  Седи !... Ево новина! — рече пои Жпвко.  — Читај и  уживај!... Марушко!.. Дај — де твом  будућем једну чашу! Мара донесе. Поп Жнвко пади у њу вина, па онда рече: — Де ову, б-рауо, за здравље нашега свет-  лога књаза који нас опрости оне несрећне џериме!...  Бог му дао царство Душаново, јунаштво Обили-  ћево и  Ајдук Вељково, мудрост Милошеву и  Ми-  јаилову, века Адамова!.. Нека Србија процвати  иод владавином његовом и  његових минисгара и   нека му благодарност и оданост народа срнског  буде алем камен у круни његовој. ЖзЈвео Књаз!..  Живела 17њагиња! Живело ч р д о  њихово! Живели  нови мвнистри! Живео народ срнски !.. 208 Жпввли ! Сви иопише у кап. Свпрачи свпраху „Хпмну.“ — Кад сп из вароши ? —  Вечерас. — Кад ове скуди? — Вечерас. —  Како је у вароши ? Гуди !.. То се дије, то се просипа... Не-  дита се ко је газда ко спрома ! — све_ се грли и   љуби!... —  Кад сте добили глас ? — Данас. — Врзо се чуло свуда? — Ка’ да иуче !.,. Само погледаш, затварају  дућане па одогае у мејане. — А шта раде њпхови ? Сагли главе иа ћуте. Тек ће по неки  прошкрипати : нпшта је то! . Доћи ће наши опет на  владу ! — Јеет! С оне стране године! — рече-  Максић. —  Тује ли се што за скуиштину? — з 7 нпта Јова. — Нзбори ће блти 80-ог Новембра ! — 30-ог ? — -'iO-or! 209 — Де да се договоримо кога ћемо .за uo- сланика ! рече ,Јова — Кига ''оћепг другог ? Ево пои Дамњана L   Шта велиш иопе Луко? — Слажем се! - А вп браћо ? •  г 1ако нето. —  Лећу ја моћп бити! — рече попДамњан. - Што ? —  Што сам дод ислеђењем. — Ја сам тебп казао: да акта морају у ар-  хиву, јер ннко му шишта, ама баш ништа није  доказао! —  рече Јова. —  Зар баш нико ?  — упиташе ови. —  Нико ! -— рече Јова. — А носле тога, чим  ти будега изабран н   еан ће каиетан то учинити. — рече дон Живко. —  Баш ће онда тек да смета! —  рече поп  Дамњан. — Не знам ја ону слаботињу, Саву!,.. Ou  ће све учинити, само да добије класу. Јесмо ли на тоие, браћо?  упита Јова. —  Јесмо! —  Е  сад за здравље посланика — роче нон  Живко II наточи чаше. Испише сви у кан.... н 210 Весеље је трајало до зоре. Свпрачл c j сви-  рали; сви cj левали. T j  је отишло ваздан здра-  впца.... Весел.е беше не описано. CjTpa дан је иродЈжено... И гако — веееље  је трајало трп дана.,.. Тридееетог Новенбра 1880  годпне .састаше  се сви , повереници“ код среске канцеларпје. ГГо-  долазили c j иза ране збре. Капетан Сава сеђаше  j  мејани те разговараше еа некима. С неста се  в.идело да је калзтан полјстло . Кад је догаао поп Дамљан са Јовон он пх  дочека да не може лепше бити. —  Ш та ћете нити ? —  литаше пх он. Поп Дамњан хтеде да одбије част алп Јова рече нанигвЈШП на поиа: — КавЈ. Капетан поиска две каве, па се окрете нолј  ДамњанЈ. —  Внаш ли, попо, шта је са онон твојон ств&ри? — Ш та? —  Јпита nou. —  Баш сам је jjne оставио’ j  архивЈ; нр -  KiiHjo сан над тобом ислеђење, јер нема дела. — Велим ја теби, подо, да ће: тако бити ! —  рече Јова и намигнЈ на nonj. —  Ја сан знао,  гослодине, да 'нена дела. 211 — А... бога ти, иотварање само!.. Ништа  тп горе ннје него кад се сељак проугурсузн. За  њега после нема светиње !... Ја сам хтео још у  ночетку да ту ствар нрекинем, али, оиет, велим:  дај да впдим. А, вере ми, вам кажем сам нисам  веров’о  да ту има истине. —  За бога!.. Така глуаост!... Ко би још и   могао веровати? — рече Јова. — Н1та ћете?.. Ја otr’ то давно бадио у  архиву, али кад старпји зановеди — шта ћу ?  —   рече канетан. — Тако је, господине — рече ноп Дамњан. — Јел-те?... Кад човек иде за ’лебом.... — Да бо’не!.. Да бо’ме!... Каиетану засјаше очи; он је мислио да их је  лреварио. Донегае каве. — ’Оћете по једну ракицу? —  унита он. — Благодарим ! рече noua. —  ’Оћеш ти, учо? — Па... могу једну. > — Добро Је то: на јутро и о  једну... Дај-де  једну „љуту.* У тај пар викнуше да се иде судници. — Зар нећемо канделарији ?  — унита Јова.  —  До сад је тамо избор евршаван. ) 14* 212 —  А.., нећено — рече канетан Сава. — О вс  је народска ствар. Нека буде у онштннској судннци.. — Најбоље и  јест. — За то саи тако и наредно. — Ајдено, господо! —  рече пон Данњан. —  Изворте, гоподпн капетане, п  вп с нана!  — рече Јова. „Не иоже отрнети да га не уједе. - — А... ја ћу на дужност. — Еапетанп јако неиају’в а м ^  посла! — рече  један сољак којп уз њнх стајаше. — ' Нек ови  гледе '  „концеларију," тако је и њпиајако наредпо-  лнинпстар.“ Еапетан не речо речп. Пон и  Јова једва се уздржа.ше од смеја. Дигоше се судницн. Свет се . искупљаше. Преседник општпне пзаДе  гологлав, погледа по сакупљеном народу па рече: — Браћо! Данас треба да се пзвршп дзбор  ■  народног-иосланика. По закопу најпре нан требају  ^четворица. за бирачки одбор. Изберпте n’... — Па ево поп Данњана, поп.Жавка, Макспћа  и Стевана Петрића — рече поп Лука који тек  што беше дошао са иоп Живкон. — Прпнате ли и’ браћо ?  — уппта иредеед-  ник збора, — Прпмано! Прпмамо! — гракну народ. 213 —  Е , онда, вп ко.ји сте изабрани, ’ајте оваио!  — рече он. Онп одоше у судницу. Поеле неколико минута нзађе из суднице пре-  седник н рб.аш;: дајебирачки одбор изабрао ни-  саре и  да пзбор иочнње. Гласање ће битн по оп-  штинана.... Избор отпоче. Јова и поп Лука одоше у мејану. —  Нема нотребе да будемо на пољу — рече  Јова. —  Избор ће нсиасти врло добро. Неколико нута одлазио је да видн како иде  гласање... Једаред се срете еа газда Ђо.гаом. — Како ти газда Ђонш ? Газда 'lioina зпну... 'Гев после рече: —  'Вала богуј И онда стаде гристи бркове. — Ово се, богме, мушки гласа !,.. На ноиу  з з .е ћ  сто гласова..,. Газда Ђоша „звоцну" два-пут-три зубима па  опет рече: . — А луд свет! — ЈПтој газда Ђогао ? —  Ја не 6и' никад гласЈо  попа. Hnje то за њега. А зашто ? 214 —  Он,нек гледа љегеву црвву !... Зар није  брука и то, штоједанас. на празнпк остакво цркву  а допго воде да седн у суднпци ? — То му је нраво дао закон — рече Јова. —  Знам... Ал он је треб’о  да одслужи службу. — И овпм начпном о н служп службу. — Зар у суднпцн ? — бад служи отаџбшш и закону. — Та већ знам ја да тн њега умеш бранитиГ  — рече газда Ђоша и поче нагло грпету бркове. Овет се поче купитп око њих двојпце. — Не бранпм ја њега, газда 'Вошо, него  га закон брани. — Та ви све умете нодвеети под закон. —  Ове си законе ти као посланик градпо.  Што се љутиш на своје дело. Газда 'Боша онет ноче грпсгп бркове. — Оставп га, учо, славе тп ! — рече један  еељак. — Да знаш тп како- је њему јако жа о,  ти му не би речи рек’о! — А шта Jiu је жао, Аксентије ?  —  уппта  газда 'iaoraa, — Жао тп је што си п Перу повео кад ниси  више:  ! .. Он те један глас’о, iia ка’ да се Вотпрдно!..  Да сп се бар облизнио!.. Смеј се заори са свију страна. 215 — Бога аи је с ! — рече Аксентије. —  Да  је бар новео joar једног, али га пусто нема!...  Подер’о  би гвоздене опанке, а не би га наш’о  у  овом народу! — Усрећите се поном! —  рече он љутито. —  Ако бог да! — Јес даће ти! — рече газда Ђоша. Пои  нема ни кучета ни мачета. Кад оде тамо он ће  сано гледати за свој џеи. Мари он за твоје си-  ноне!... — Видим што сп м и и’ и  ти заклонио!...  рече чича Мидан Грујић — Отиш’о  еи  сано тамо  те се над,)ем;о  и спустпо ааре у џеи. Ако си кога  заклањ’о, заклањ’о  си себе и  своје. Твога си сина  ’тео да дигнеш у небо а мога да бациш у бездан!... - — Није, вала, Милане! — Шта није!.. Шта није!.. Што се не по-  кријеш ушима па не ћутиш?... Још имага образа  да говориш овом народу о  некаком твом поштењу.  На част ти твоје погагење!... — Тако је чича!.. Тако је чича!.. гракнуше  они око њих. Свет се све внше екуиљаше. —  А, бога м и јес!... Па да те пошљем оиет.  Видео си ваљда ово још мало живе деде, па ’оћеш  шњима на каеанницу, је л 1 216 — Eoju ли je онај чича? — пптају сељаци  један другог. — Милан Гујић нз С ....... — Алал му вера! —  Во^ м е тај помера даску! — А понера ја! —  А Мплане —  -  рече газда Ђрша —  кад  сам ја кога посл’ на касбпвицу?.. Ово су људп!.. — Потрчн !.. Потрчп !.. И Милан видн да  су ово људи, па хп баш лред њима u каже!.. Не-  мој мислити да се ја чисто кога год бојии!.. — Добро, Милане, добро! — Свп се за добро богу молимо!... — Тако је ! Тако је !.. вели окупљенп свет, —  Па лепо, лепо!.. Нека вас ноп усрећп!... — Сад...  ко бно! — Само од тебе нећемо среће тражптп ! — рече чнча Мплан. — Болан,  брајко, виднш овај народ, види!... Ове је се ово  некад уздало у тебе, алп твоје ноуздање ка вр-  бов клпн!.. Свп могу внкати на нопа, само ти  ћути!... —  Тако је !.. Тако ј е ! .. Газда Богаа оде као оиарен — Народ се  CM ejanie за њим. Учител. Јова уживао је слушајућн оштре и   живе речи овога старца. — Вала, чпко, тп му очпта! 217 —  А шта ћу дијете!... Гдеда сж о  на сбраз  :и поштење, па иукоше ребра! Не може се.вшпе!.. — Ако те не тужп!  рече Аксентије. — А тужио од ве.шки’ краста да бог да!...  Нека тужи!... Да бог да они тужили од данас па  до века ка’ што см о и  мп до данас!... И чпча пође у мејану, а ?а њ нм онај народ... Изборјетекао мирно. У четирп сата no нодне  изађе иредседник збора п уппта: —  Има ли још ко да није глас’о  ? Сви ћутаху. Објављујем да је гласање закључено. Окуиите  се овде да вам се нрочита ко је изабран. Свет се псче лрикунљати.... После нола сата изађоше из суднице сви.  Председник рече: —  БраГоТ Послушајте да вам се прочита!..  / И нрочиташе да је uou Дамњан добио све  ‘гласове оепм једног што је добио газда г ЈВоша. Народ викну: • — Жпвео!... Пон Дамњан изађе мало у нанредак па рече: — Б-раћо !... Част коју сте м и  указали данас,  гзабравши м е за посланика вашег, за мене је врло  зелика!.. Хвала вам браћо на поверењу и  љубави...  Грудићу се свима силама, којима располажем, да  заштитим ваше интересе. Што бих за себе тра- 218 жио тражићу и за вае! Ја ћу бити најзадово.в-  нији, ако се неђу вас могу вратптп опет светла  образа, са нирном савешћу: да сам пснунпо своје  обавезе. 0 своме раду на екупштпнп поднећу ван  ранун кад се отуд вратпм. А сад, браћо, још је-  даред хвала вам!.. Жпвелп!.. — Жпвео!.. Жпвео! грмео је народ. Оад је тек настало право весеље. Оа свпју  етрана трчалн су сељацп н р.уковалп се са новпм  ноелаником. Чак п газда Ђоша нриђе. — Е , нопе —  рече' — нек ги јеса  срећом! — s 'Хвала, газда 'Бошо ! И пољубпше се. Онда свп онако у друштву одоше у мејану. — Ређај астал уз астал!  викнуше неки. Мејанџи.ја одмах послугаа. Поседаше по реду. Пон Дамњан у прочељу;  онда други нопови, учитељ Јова, чнча Мплан, па  редоа. — Впна донеси! Мејанџнја доносаше. Чаше су звечале. — Ио.маже бог, браћо !  — рече канетан ушавгап  У нејану. — Бог те чуо! — Срећан дан! — А м ен да бог д а! — Оче, Дамњане, нек ти је еа срећом ! 219* — Хвала! И иољубише се. — Ала је jaico мекан ка^  намук! — рекогае неки. — Така му „нарав“ ! —  рекоше други. Пон Дамњан. учтивости ради уступаше своје- еедтште капетану, ал он не хте. — Хвала оне Дамњане!... То је твоје неето!,..  Да није теое не би било нн овог весеља. И он седе до попа Жнвка. — Јесте ли за вино, господине? —  Па... ногу.,. — Дај једну чашу! — викну поп Жпвко-  мејанџију. Налнше чаше. Капетан се диже, узе чашу.т  десну руку а левом скиде капу. — Браћо! — рече он. — Ово је наше ве-  сеље!.. Али реда је сетити се бога и господара.... — Жпвео!.. ...Ва господарево здравље ппјем ову чашу.  Нека га бог поживн дуго и  много са светлом кња-  гињом и  књажевићем! — Живели !.... Иаше зазвечаше; свирачи окретоше свират-И.  Пошто попише евакп у каа за господарево-  здравље, заседоше оиет. '220 — Оћете лп ,мезе“ ? ппташе мејанџлја ка-  петана. — Па донеси што год. Мејанџија нзнесе лрасећег оечења, јер је знао  да капетан Сава неће да ппје без мезета. Чаша по чаша празнпла је се. Лпда постајаху  руменпја а очп светлије. Еапетан опет лодиже чашу. — Ову чашу, браћо, ппјем у здрав.ве нашпх  мпнпстара !... — Живели!... ...Нека пх бог поживл на дпку п понос на-  рода сриског!... Вог пм  дао да пспуне жеље на-  родне !.. Светла образа седелп дуго п  дуго на управи  наше отаџбине!.. Живели!.,. — ЖиВели!... И опет у кап. Бог оирости, ама впно неће !... Капетан Сава  се са свим раздрага. Трећу здравицу наздравп  своме ,пријатељу.“ попу Дамњану, са жељама;  буди бог с нама!.... — Јест !... Желим му, жедпм, много му желпм!.. — Тако капетане!.. — рече чвча Милан.—   Реци му: што тебп желео — менп бог дао!... Једва се удржаше од смеја. — Јест, чпча !... Што њему ја желео —  м енп  бог дао! 2 2 1 — AiinH, да бог да! —  рече чпча. — Браћо!... Време је да ндемо доаа. —  рече Јова. — Време је ! — рекоше jom неки. — Хоћемо ли? — Ајде!... — Се’те још! — викао је капетан Сава у  највећем „одушевљењу/ — Врене је, господине да идемо —  рече поп  Данњан. Ћ поздравигае се... И појахаше хитре коње ua пођоше сватовстш.  Пудањ за пуцњем грмео је а пз пуних груди u   са насм.јаниих уста орила се весела песма, те је  оживљавала суморна брда п долове ...