title: Презентация на тему: Джером Девид Селинджер и его творчество

text:
Работа
На тему
«Джером Девид Селинджер и его творчество»
Учениц 11а класса
Абрамовой Марии
Белошапки Виктории
Джером Дэвид Сэлинджер (род. 1919-Умер 28 января 2010 года) — американский писатель, классик литературы США XX века, наиболее известен как автор романа «Над пропастью во ржи».
Дж. Д. Сэлинджер родился и вырос в фешенебельном районе Нью-Йорка — в Манхэттене. Его отец, по национальности еврей, был преуспевающим торговцем кошерным сыром, мать имела шотландско-ирландские корни. В детстве Джерома звали Сонни. У семейства Сэлинджер была красивейшая квартира на Парк Авеню. После нескольких лет учебы в подготовительных школах Джером посещал военную академию Вэлей Фордж (1934-1936). Друзья по академии позже вспоминали, что он был язвительно-остроумным человеком. В 1937, в возрасте 18 лет, Сэлинджер провел пять месяцев в Европе. С 1937 по 1938 он учится в колледже Урсинус, а потом и в нью-йоркском университете. Влюбляется в Оону О'Нейл и пишет ей каждый день письма, позже к немалому удивлению Сэлинджера она вышла замуж за Чарли Чаплина, который был много старше ее.
В 1939 году Сэлинджер учится мастерству написания рассказов в Колумбийском университете у Уитта Бернетта, основателя и редактора Стори Магазин ('Story Magazine'). В период Второй мировой войны Сэлинджер был призван и служил в пехоте, участвовал в Нормандской операции, его товарищи говорили, что он был очень храбрым, настоящим героем. В первые же месяцы, проведенные в Европе, Сэлинджеру удается написать несколько рассказов и встретиться с Эрнестом Хемингуэем в Париже. Он также принимал участие в одном из самых кровавых эпизодов войны в Хюртгенвальде, бесполезной битве, где он стал свидетелем ужасов войны.
Его первый рассказ «Молодые люди» (The Young Folks) был опубликован в журнале «Стори» в 1940. Первую серьезную известность Сэлинджеру принёс короткий рассказ «Хорошо ловится рыбка-бананка» (A Perfect Day for Bananafish, 1948) — история одного дня в жизни молодого человека, Симора Гласса, и его жены.
 Спустя одиннадцать лет после первой публикации Сэлинджер выпустил свой единственный роман «Над пропастью во ржи» (The Catcher in the Rye, 1951), который встретил дружное одобрение критики и остается особенно популярным среди старшеклассников и студентов, находящих во взглядах и поведении героя, Холдена Колфилда, близкий отзвук собственным настроениям. Книга была запрещена в нескольких странах и кое-где в США за депрессивность и употребление бранной лексики, но сейчас во многих американских школах входит в списки рекомендованной для чтения литературы.
В 1953 напечатан сборник «Девять рассказов». В 60-е годы выходят новеллы «Фрэнни и Зуи» (Franny and Zooey) и повесть «Выше стропила, плотники» (Raise High the Roof Beam, Carpenters).    После того как повесть «Над пропастью во ржи» завоевала оглушительную популярность, Сэлинджер начал вести жизнь затворника, отказываясь давать интервью. После 1965 прекратил печататься, сочиняя только для себя. Более того, наложил запрет на переиздание ранних сочинений (до "Хорошо ловится рыбка-бананка") и пресёк несколько попыток издать его письма. В последние годы он практически никак не взаимодействует с внешним миром, живя за высокой оградой в особняке в городке Корниш, штат Нью-Хэмпшир, и занимаясь разнообразными духовными практиками, как то, буддизм, индуизм, йога, макробиотика, дианетика, а также нетрадиционной медициной.
В СССР и России его произведения переводились и издавались, и завоевали популярность, прежде всего среди интеллигенции. Наиболее удачные и известные — переводы Риты Райт-Ковалёвой.    Умер 28 января 2010 года в в собственном доме в Корнише (штат Нью-Гэмпшир, США)
Над пропастью во ржи
О сюжете тут говорить нельзя – хотя бы потому, что в книге его, вообще говоря, нет. Фабула построена вокруг бесцельных метаний по городу молодого человека с запоминающимся именем Холден Колфилд, который представляет собой очень интересную личность. Фактически, в нём собрана вся молодёжная агрессия и нарочитое выпадание из окружающей «системы». Книга начинается с того, как Колфилда выгоняют из престижной школы за неуспеваемость. Не то, чтобы он плохо учился – нет, он умён и вполне мог бы продолжать обучение, но ему претит сам дух школы, чопорный и лицемерный. Эти два качества Холден видит буквально во всём, не только в школе – начиная от своих друзей и подруг и кончая случайными знакомыми. При этом он знает, что сам от них мало отличается, и это его крайне угнетает. Он понимает, что не в силах ничего изменить – единственное, что он может сделать, это выказывать неявный протест против порядка вещей, ничего не предпринимая активно. Вот в чём причина его прогулов, постоянного вранья, презрения к нормам и правилам, доходящего порой до истерики. У Холдена нет ценностей в жизни, кроме весьма смутных представлений о том, как всё должно быть. Яркий образ – его мечта, то самое дело, которым он мог бы заниматься без отвращения к себе:
- … Понимаешь, я себе представлял, как маленькие ребятишки играют вечером в огромном поле, во ржи. Тысячи малышей, и кругом – ни души, ни одного взрослого, кроме меня. А я стою на самом краю скалы, над пропастью, понимаешь? И моё дело – ловить ребятишек, чтобы они не сорвались в пропасть. Понимаешь, они играют и не видят, куда бегут, а тут я подбегаю и ловлю их, чтобы они не сорвались. Вот и вся моя работа. Стеречь ребят над пропастью во ржи. Знаю, это глупости, но это единственное, чего мне хочется по-настоящему. Наверное, я дурак.
Странная мечта, но что-то в ней действительно есть… Спасать детей, тех созданий, в которых ещё нет того ненавистного лицемерия и нарциссизма, который Холден видит во всех людях – вдали от всего, над бездонной пропастью…
Холден, по-моему, действительно висит над пропастью, но под угрозой находятся не играющие во ржи дети, а он сам. Да, в нём есть всё то, что было и есть в нас, в молодёжи – дух бунтаря, отречение от авторитетов, стремление к безотчётной дали, – но это всё слепые силы, которые без узды могут уничтожить не только нас самих, но и тех, кто нам близок.
Экранизации
Автор запретил экранизировать книгу.Уговорить Сэлинджера сделать исключение, среди прочих, пытались Спилберг,Николсон, Леонардо ди Каприо, Тоби Магуайр и Теренс Малик, но с его смертью27 января 2010 года в ней проставлена окончательная точка - титров "Basedupon 'The Catcher in the Rye' by J.D.Salinger" мы не увидим никогда.Сэлинджер:"Тот факт, что я не увижу воочию результатов (гипотетической экранизации), бесконечно меня радует...А ведь я еще неупомянул, насколько рискованно привлечение, прости Господи, актеров!Вы когда-нибудь видели девочку-актрису, которая сидела бы на постели,закинув ногу на ногу, и выглядела непринужденно?!... В заключение я мог бы уточнить, что позиция моя не подлежит пересмотру, но вы, полагаю, и сами уже это поняли"Так что ниже неявные или тайные экранизации:1."Пари" -фильм, 1995,Иран, реж. Дариуш Мехрджуи.Единственная экранизация сделанная почти точно по тексту.Во время фестиваля иранского кино в Нью-Йорке Сэлинджер через своих адвокатов запретил демонстрацию картины.2."Бунтарь без причины" -фильм,США,1955,реж. Николас РейНе по книге,но совпадает по духу.3. "Пустоши" -фильм,США,1973, реж. Теренс МаликНеявная экранизация4. "Вечные каникулы" -фильм,США,1980, реж. Джим ДжармушНеявная экранизация


Презентация на тему: Джон Р.Р. Толкин «Властелин колец» Зеркало Галадриэли


Презентация на тему: Джонатан Свифт «Путешествия Гулливера»


Презентация на тему: Джордж Байрон


title: Презентация на тему: Джек Лондон

text:
       Презентація на тему:
                        Джек Лондон
Виконав учень 11 класу:
Семенишин Микола
Джек Лондон (12.01.1876 – 22.11.1916)
     Джек Лондон (від нар. Джон Ґри́фіт Че́йні) народився  12 січня  1876 р.  в Сан-Франциско. Отримав прізвище Лондон після другого шлюбу матері з фермером Джоном Лондоном.
Дитинство
Вранці і пізнім вечором Джек відправлявся продавати газети
З дитячих літ у нього була пристрасть і любов до читання
Работа на консервній фабриці
Після закінчення початкової школи (у віці чотирнадцяти років) влаштувався на консервну фабрику робітником.
Перша перемога
Нарис «Тайфун біля берегів Японії» 1893р., за який він отримав першу премію однієї з газет Сан-Франциско, став початком його літературної кар'єри.
Твори Джека Лондона
    Повернувшись в Сан-Франциско, він повністю віддається письменницькій праці. 1899 рік стає переломним в долі Лондона: один за іншим виходять його «Північні оповідання» серед них були і «Любовь до життя»
Кореспондент в Японії
 Завершивши твір «Морский вовк», Джек Лондон в 1904 році відправляється в якості військового кореспондента в Японію.
Озеро  Джека  Лондона
Навколосвітня подорож
В 1907–1909 роках здійснив плавання на яхті «Снарк», в кінці якого написав роман «Мартін Іден», історія подорожі викладена в автобіографічному нарисі «Подорож на яхті „Снарк“» (1911 р.).
Каліфорнія
З липня по вересень 1911 року Джек Лондон також здійснив кінні подорожі Каліфорнією та сусідніми штатами, які описав в оповіді «Четвіркою коней на північ від заливу».
Джек Лондон помер у Каліфорнії 22 листопада 1916 р. в містечку Глен-Елен. Останні роки він страждав від ниркового захворювання і під час одного з нападів болю Джек прийняв занадто велику дозу снодійного.
Пам’ять за Джеком Лондоном
    За неповних 20 років літературної діяльності Джек Лондон створив більше 200 оповідань, 20 романів і 3 п’єс.
Багато творів Джека Лондона лягли в основу фільмів. На сьогодні відомо понад 50 фільмів за його творами, зокрема:

«Час-не-чекає» (1975, 2 с, телефільм за однойменним романом («Burning Daylight»), реж. В. Четвериков)
«Морський вовк» (1990, 4 с, телефільм за романом)


title: Презентация на тему: Джонатан Свифт. Слово о писателе. «Путешествие Гулливера» как сатира на государственное устройство общества. Образ Гулливера (часть 1, гл. 1-2)

text:
Тема урока
Джонатан Свифт. Слово о писателе. «Путешествие Гулливера» как сатира на государственное устройство общества. Образ Гулливера
(часть 1, гл. 1-2).

Цель урока
Познакомиться с биографией и творчеством Свифта; его сатирой на государственное устройство общества; повторить значения литературоведческих терминов: юмор, сатира, гротеск; познакомиться с главным героем произведения.

Джонатан Свифт1667-1745
В XVIII веке книга о путешествиях Лемюэля Гулливера была грозным оружием сатиры против недостатков политической и общественной жизни Англии.

сатира – гневное, обличающее отображение негативных явлений действительности.

Юмор – изображение чего-либо в смешном, комическом виде.
Англия в XVIII веке
Собор Святого Патрика

Гротеск – причудливое смешение в образе реального и фантастического, прекрасного и безобразного, трагического и комического.
Эпитафия Свифта самому себе. Собор св. Патрика.
"Суровое негодование уже больше не может терзать его сердца. Иди, путник, подражай, если можешь, ревностному защитнику дела доблестной свободы!"

«Путешествия Гулливера»
В этой книге писатель жестоко высмеял государственное устройство, общественные порядки и нравы современной ему буржуазно-дворянской Англии.
Композиция книги(4 части)
Часть 1. Путешествие в Лилипутию
Часть 2. Путешествие в Бробдингнег (Страну Великанов)
Часть 3. Путешествие в Лапуту, Бальнибарби, Лаггнегг, Глаббдобдриб и Японию
Часть 4. Путешествие в страну гуигнгнмов

Гулливер в Лилипутии
Вывод
С помощью сатиры и фантастических приемов Свифт высмеял в своем произведении буржуазное общество, его правителей, выступил с острой критикой всего политического и общественного строя современной ему Англии.

Домашнее задание
Прочитать главу XII произведения В. Скотта «Айвенго».


title: Презентация на тему: Джойс Джеймс

text:
Джойс Джеймс
1882-1941

Ірландський англомовний письменник, один із засновників європейського модернізму, зачинатель школи “потоку свідомості”

Народився 1882 року в м. Дубліні, навчався на філологічному факультеті столичного університету, захоплювався мовами, історією. Ірландія в його душі завжди залишалась “святим місцем”, він з болем сприймав залежність  Ірландії від англійців. З 1900р.  Виходить перша відома публікація Джойса – стаття про Ібсена.
Джеймс Джойс -
Письменник-модерніст. Його творчість – це масштабні експерименти з історією, часом, з лексикою, зі свідомим і підсвідомим.

Світ Джойса – хаос, у якому не існує закономірностей, це світ, де панують зло, жорстокість, горе, суцільні суперечності. Герої Джойса безкінечно самотні, гріховні, нещасні.
Відомі твори:
“Дублінці”(1914), “Джакомо Джойс”(1914) , “ Портрет митця замолоду” (1916), “ Улісс”(1922)

На початку 1941 року Джойс помирає, остаточно змучений хворобами і сліпотою.


Презентация на тему: Джон Мильтон «Потерянный Рай»


Презентация на тему: Джордж Гордон Байрон


text:
Джордж Гордон Байрон.

«В Альбом»
Как одинокая гробница
Вниманье путника зовет,
Так эта бледная страница
Пусть милый взор твой привлечет.
И если после многих лет
Прочтешь ты, как мечтал поэт,
И вспомнишь, как тебя любил он,
То думай, что его уж нет,
Что сердце здесь похоронил он.
Мальта, 14 сентября 1809.
Краткая биография
Джордж Ноэл Гордон Байрон, с 1798 6-й барон Байрон, широко известный как лорд Байрон (англ. George Gordon Byron, 6th Baron, англ. Lord Byron; 22 января 1788, Дувр — 19 апреля 1824, Миссолунги, Османская Греция) — английский поэт-романтик.
     Джордж Байрон родился 22 января 1788 года в Лондоне в титулованной, но бедной семье. Первое образование в биографии Байрона было получено в частной школе. Затем стал обучаться в классической гимназии, школе доктора Глени (там проявилось большое стремление к чтению), школе Хэрроу. В этой школе было написано несколько стихотворений Байрона.
     В  1807 году лирика Байрона была впервые опубликована. В ответ на жестокую критику, вышедшую только через год, в 1809 было издано произведение Байрона «Английские барды и шотландские критики». После путешествий была опубликована поэма Байрона «Чайльд-Гарольд», очень быстро получившая успех.

Затем в биографии Джорджа Гордона Байрона было издано несколько поэм (например, «Корсар», «Лара»), сатир. В 1815 году женился на мисс Милбек, которой дважды делал предложение. Вскоре после рождения дочери пара развелась.
В 1816 году Байрон уехал из Англии. Жил в Швейцарии, Венеции. В тот период в биографии Джорджа Байрона были написаны произведения: «Пророчество Данта», «Марино Фальеро», несколько частей «Дон-Жуана», «Каин», «Видение страшного суда», «Вернер», «Остров» и многие другие. Познакомившись в Женеве с графиней Гвиччиоли, некоторое время счастливо прожил с ней.
В 1823 году отправился в Грецию после начала там восстания. Желая помочь стране освободиться, даже продал свое английское имущество. Затем Байрон простудился, а в апреле 1824 года скончался.

О писателе
Джордж Гордон Байрон – величайший поэт, оказавший влияние не только на многих своих гениальных современников (Пушкина, Лермонтова и др.), но и на последующие поколения писателей. Сегодня этот писатель – ярчайший представитель художественной литературы начала 19 века. Но мало кому известно, что свои первые произведения горец и себялюбец Байрон постеснялся опубликовать под своей фамилией
И только в 1807 году, включив в книгу 107 новых произведений, помимо тех, что были изданы под псевдонимом, Байрон отважился подписаться собственным именем. В 1809 году, в ответ на неоднозначные отзывы о своем творчестве поэт пишет поэму «Английские барды и шотландские обозреватели», в которой резко критикует все и всех, переворачивая с ног на голову все явления классической английской литературы.
Дальнейшее осмысление мировой художественной культуры и собственного творчества привели Байрона к поиску новой формулы создания поэтического произведения. Спустя некоторое время, его искания увенчались успехом: в поэзии Байрона возник особый тип героя, вечно ищущего, одинокого и разочарованного, названного по имени его создателя байроническим.

	Одним из ярких имен в славной плеяде гражданственно-революционных романтиков является Джордж Ноэль Гордон Байрон, которого Пушкин назвал «гением, властителем дум», а Белинский - «необъятным, колоссальным поэтом»: «Байрон - это Прометей нашего века, прикованный к скале, терзаемый коршуном…». Годы жизни его совпали с эпохой, порожденной Великой Французской революцией, временем наполеоновских: войн, борьбой народов за национальную независимость в странах Европы и в России, промышленным кризисом и движением луддитов в Англии. Это было время, когда на всех языках звучало слово «свобода». Оно поднимало на борьбу испанцев, поляков, португальцев, албанцев, ирландцев, итальянских карбонариев, русских крестьян и дворян-интеллигентов, позднее названных декабристами. Творчество Байрона отразило и светлые надежды освободительной борьбы, и уныние, вызванное свирепым гнетом «Священного союза» монархов
Книги представляют творчество английского поэта. Романтический мотив разлада между пошлой обыденностью и высокими, но неисполнимыми порывами души приобрел в его произведениях особый драматизм. Стихотворения и поэмы передают сложную, изменчивую гамму чувств: от безоглядного бунтарства до отчаяния, вызываемого всевластием "тьмы". Обостренная гордость, мятежный дух, болезненное ощущение своей невостребованности временем, соединяясь в сознании лирического героя Байрона, создают уникальное умонастроение. Оно осталось в истории под названием "байронизм ".

http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/f/f4/George_Gordon_Byron%2C_6th_Baron_Byron_by_Richard_Westall_%282%29.jpg
http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/a/a8/Lord_Byron_coloured_drawing.png/160px-Lord_Byron_coloured_drawing.png
http://all-biography.ru/alpha/b/bajron-dzhordzh-gordon-byron-jordge-gordon
http://www.rupora.ru/
http://www.ozon.ru/multimedia/books_ill/1001556432.jpg
http://engli
shlitclassproject.webs.com/Lord%20Byron.jpg
http://soshinenie.ru/zhizn-i-tvorchestvo-dzhordzha-bajrona-1788-1824/


text:
Джордж Гордон Байрон

Біографія
Джордж Го́рдон Ба́йрон, шостий барон Байрон (англ. George Gordon Byron) (* 22 січня 1788, Лондон— † 19 квітня 1824, Месолонгіон, Греція) — англійський поет, який став символом романтизму і політичного лібералізму в Європі ХІХ століття. Учасник Грецько революції.
  Дитинство

  Бідність, в якій народився Байрон, і від якої не позбавив його титул лорда, дала напрям його майбутній кар'єрі. Коли він народився (на Холл-стріт в Лондоні, 22 січня 1788 року), отець його вже спустив всі свої землі, а мати повернулася з Європи з невеликими залишками свого стану. Леді Байрон поселилася в Абердіне, і її «кульгавий хлопчисько», як вона називала сина, був відданий на рік в приватну школу, потім переведений в класичну гімназію. Про дитячі витівки Байрона розповідають багато історій. Сестри Грей, що няньчили маленького Байрона, знаходили, що ласкою можна робити з ним, що завгодно, але його мати завжди виходила з себе від його неслухняності і кидала в хлопчика чим потрапило. На спалахи матери він нерідко відповідав насмішками, але, одного разу, як він сам розповідає, у нього відняли ніж, яким він хотів заколоти себе. У гімназії він вчився погано, і Мері Грей, що читала йому псалми і Біблію, принесла йому більш за користь, ніж гімназичні вчителі. У травні 1798 р., зробившись пером, десятирічний Байрон так сильно закохався в свою кузину Мері Дафф, що, почувши про її змовини, впав в істеричний припадок. У 1799 р. він поступив в школу доктора Глені, де пробув два роки і весь час лікував свою хвору ногу, після чого настільки видужав, що міг взути чоботи. У ці два роки він вчився дуже мало, зате прочитав всю багату бібліотеку доктора. Перед від'їздом в школу в Херроу Байрон знову закохався — в іншу кузину, Маргариту Паркер, і в очікуванні побачення з нею не міг ні є, ні спати. У 1801 р. він виїхав в Херроу; мертві мови і старовина зовсім не привертали його, та зате він з величезним інтересом прочитав всіх англійських класиків і вийшов з школи з великими пізнаннями. У школі він славився рицарськими стосунками до товаришів і тим, що завжди заступався за молодших. Під час канікул 1803 р. він знову закохався, але цього разу набагато серйозніше, ніж раніше — в міс Чаворт — дівчину, отця якої убив «поганий лорд Байрон». У сумні хвилини свого життя він нерідко жалів, що вона відкинула його.
 Юність і початок творчості

  У Кембріджському університеті Байрон трохи збільшив свої наукові пізнання і більше всього відрізнявся мистецтвом плавати, їздити верхи, боксувати, пити, грати в карти і т. п., тому він постійно потребував грошей і, як наслідок, «влізав в борги». У Херроу Байрон написав декілька віршів, і в 1807 р. з'явилася перший раз у пресі його книга — «Hours of idleness» (Годинник Дозвілля). Це збори віршів вирішили його долю, і, випустивши його в світло, він зробився зовсім іншою людиною. Нещадна критика на «Годинник дозвілля» з'явилася в «Едінбурзькому Огляді» тільки через рік, протягом якого Байрон написав масу віршів. З'явися ця критика негайно ж після виходу книги, Байрон, можливо, і абсолютно кинув би поезію. «Я склав, — писав він міс Фегот, з сімейством якої був дружний, — за полгода до появи нещадної критики 214 сторінок романа, поему в 380 віршів, 660 рядків „Босвортського поля“ і безліч дрібних віршів. Поема, приготована мною до друку, — сатира». Цією сатирою він і відповів «Едінбурзькому Огляду». Критика страшно засмутила Байрона, але своя відповідь: «Англійські барди і шотландські критики» («English Bards and Scotch Reviewers») він випустив тільки весною 1809 року. Успіх сатири був величезний і міг задовольнити ураженого поета.
Перша подорож

У червні цього ж року Байрон відправився подорожувати. Можна було вважати, що молодий поет, отримавши таку блискучу перемогу над своїми літературними ворогами, поїхав за межу задоволений і щасливий, але це було не так. Байрон виїхав в страшно пригніченому стані духу, і, побувавши в Іспанії, Албанії, Греції, Туреччині і Малій Азії, повернувся в ще більш пригноблюваному стані. Особи, що ототожнювали його з Чайльд-гарольдом, висловлювали припущення, що за кордоном, подібно до свого героя, він вів дуже непомірне життя, але Байрон і друкарський і усно протестував проти цього, кажучи, що Чайльд-Гарольд — плід уяви. Томас Мур говорив в захист Байрона, що він був дуже бідний, щоб тримати гарем, а, крім того живив в цей час романну пристрасть до невідомої дівчини, що їздила з ним, переодягнута хлопчиком. Байрона, очевидно, турбували його фінансові невдачі. В цей же час він позбувся матери, і хоча жив з нею далеко не в ладах, але проте дуже шкодував про неї.
Байрон в албанському костюмі
 «Чайльд-Гарольд». Слава

 27 лютого 1812 р. Байрон виголосив в палаті лордів свою першу промову, що мала великий успіх, а через два дні з'явилися дві перші пісні Чайльд-Гарольда. Поема мала нечуваний успіх і розійшлася в один день в 14 000 екземплярів, що відразу поставило автора у ряді перших літературних знаменитостей. «Прочитавши Чайльд-Гарольда, говорить він, — ніхто не захоче слухати моєї прози, як не захочу і я сам». Чому Чайльд-Гарольд мав такий успіх, Байрон сам не знав, і говорив тільки: «Одного разу вранці я прокинувся і побачив себе знаменитим».

  Подорож Чайльд-Гарольда захопила не тільки Англію, але і всю Європу. Поет торкнувся загальної боротьби того часу, із співчуттям говорить про іспанських селян, про героїзм жінок, і його гарячий крик про свободу рознісся далеко, не дивлячись на цинічний тон поеми, що здається. У цей важкий момент загальної напруги, він нагадав і про загиблу велич Греції.
Світське життя

  Він познайомився з Муром, і той ввів його у вище суспільство як «лев». Донині він ніколи не був у великому світлі і тепер вдався із захопленням вихору світського життя. Одного разу увечері Даллас застав навіть його в придворному платті, хоча Байрон до двору не поїхав. Протягом чотирилітнього життя у вищому суспільстві поетичний талант Байрона аніскільки не розвинувся. У великому світлі кульгавий Байрон (у нього трохи було зведено коліно) ніколи не відчував себе вільно і зарозумілістю прагнув прикривати свою незручність.

У березні 1813 року він видав без підпису сатиру «Вальс», в травні ж надрукував розповідь з турецького життя «Гяур», навіяний його подорожжю по Льованту. Публіка із захопленням прийняла цю розповідь про любов і помсту, і ще з великим захопленням зустріла поеми «Абідосськая наречена» і «Корсар», що вийшли в тому ж році. У 1814 р. він видав «Єврейські мелодії», що мали колосальний успіх, і багато раз перекладені всіма європейськими мовами а також поемою «Лара» (1814 р.).

 Брак, розлучення і скандал

  У листопаді 1813 р. Байрон зробив пропозицію міс Мілбенк, дочки Ральфа Мілбенка, багатого баронета, внучці і спадкоємиці лорда Уентворта. «Блискуча партія, — писав Байрон Муру, — хоча пропозицію я зробив не внаслідок цього». Він дістав відмову, але міс Мілбенк висловила бажання вступити з ним в листування. У вересні 1814 Байрон відновив свою пропозицію, і воно було прийняте, а в січні 1815 року вони повінчалися.

 У грудні у Байрона народилася дочка на ім'я Ади, а в наступному місяці леді Байрон залишила чоловіка в Лондоні і виїхала в маєток до отця. З дороги вона написала чоловікові ласкавий лист, що починався словами: «Милий Дік», і підписане: «Твоя Поппін». Через декілька днів Байрон дізнався від її отця, що вона зважилася ніколи більш до нього не повертатися, а услід за тим сама леді Байрон сповістила його про це. Через місяць відбулося формальне розлучення. Байрон підозрював, що дружина розійшлася з ним під впливом своєї матери. Леді Байрон перейняла всю відповідальність на себе. Перед від'їздом своїм вона закликала на консультацію доктора Больі і питала його, чи не зійшов її чоловік з розуму. Больі запевнив її, що це їй тільки здається. Після цього вона заявила своїм рідним, що бажає розлучення. Причини розлучення були висловлені мамою леді Байрон докторові Лешингтону, і він написав, що причини ці виправдовують розлучення, але разом з тим радив подружжю примиритися. Після цього леді Байрон сама була у доктора Лешингтона і повідомила йому факти, після яких він також не знаходив вже можливим примирення.

  Дійсні причини розлучення подружжя Байрон назавжди залишилися загадковими, хоча Байрон говорив, що «вони дуже прості, і тому їх не помічають». Публіка не хотіла пояснити розлучення тій простий причиною, що люди не зійшлися характерами. Леді Байрон відмовилася повідомити причини розлучення, і тому причини ці в уяві публіки перетворилися на щось фантастичне, і всі на перерив прагнули бачити в розлученні злочину, одне жахливіше за інше; найчастіше говорили про інцест Байрона з його сестрою Августой (адресатові декілька його послань). Видання вірша: «Прощання з леді Байрон», випущене в світло одним нескромним приятелем поета, підняло проти нього цілу зграю недоброзичливців. Але не всі засуджували Байрона. Одна співробітниця «Кур'єра» заявила друкарський, що якби їй написав чоловік таке «Прощання», вона не забарилася б кинутися до нього в обійми. У квітні 1816 р. Байрон остаточно попрощався з Англією, де громадська думка, унаслідок його розлучення, була сильно збуджена проти нього.

Леді Байрон
Життя в Швейцарії і Італії
  Виїхавши за межу, він розпорядився продажем свого маєтку Ньюстід, і це дало йому можливість жити, не турбуючись постійним безгрішшям. Крім того, він міг вдатися до самоти, якої так жадав. За кордоном він поселився у віллі Діадаш, недалеко від Женеви. Літо він провів у віллі, зробивши дві невеликі екскурсії по Швейцарії: одну з Гобгаузом, іншу з поетом Шеллі. У третій пісні «Чайльд-Гарольда (травень — червень 1816 р.) » він описує свою поїздку на поля Ватерлоо. Думка написати «Манфреда» прийшла йому, коли він, по дорозі назад до Женеви, побачив Юнгфрау. У листопаді 1816 р. Байрон переїхав до Венеції, де, за твердженням своїх недоброзичливців, вів найрозпусніше життя, яке, проте ж, не перешкодила йому написати масу поетичних речей. У червні 1817 р. він написав четвертую пісня «Чайльд-Гарольда», в жовтні 1817 — «Беппо», в липні 1818 р. — «Оду до Венеції», у вересні 1818 р. — першу пісню «Дон-жуана», в жовтні 1818 р. — «Мазеппу», в грудні 1818 р. — другу пісню «Дон-жуана», і в листопаді 1819 р. закінчив «Дон-жуана». У квітні 1819 р. він зустрівся з графинею Гвіччиолі, і вони закохалися один в одного. Графиня примушена була виїхати з чоловіком в Равенну, куди за нею поїхав і Байрон. Через два роки отець і брат графині — графи Гамба, замішані в політичну справу, повинні були виїхати з Равенни разом з розведенням вже у той час графинею Гвіччиолі. Байрон послідував за ними до Пізу, де і жив як і раніше під однією крівлею з графинею. В цей час Байрон був страшно засмучений втратою свого друга Шеллі, що потонув в затоці Спецциі. У вересні 1822 р. тосканський уряд наказав графам Гамба виїхати з Пізи, і Байрон послідував за ними до Генуї.
  Байрон жив з графинею до свого від'їзду до Греції і в цей час дуже багато писав. Наступні твори з'явилися в цей щасливий період його життя: «Перша пісня Морганте Маджіора» (1820 р.); «Пророцтво Данта» (1820 р.) і перев. «Франчески та Ріміні» (1820 р.), «Маріно Фальеро» (1820 р.), п'ята пісня «Дон-жуана» (1820 р.), «Сарданапал» (1821 р.), «Листи до Баульсу» (1821 р.), «Двоє Фоськарі» (1821 р.), «каїн» (1821 р.), «Бачення страшного суду» (1821 р.), «Небо і земля» (1821 р.), «Вернер» (1821 р.), шоста, сьома і восьма пісні «Дон-жуана» (у лютому 1822 р.); дев'ята, десята і одинадцята пісні «Дон-жуана» (у серпні 1822 р.); «Бронзове століття» (1823 р.), «Острів» (1823 р.), дванадцята і тринадцята пісні «Дон-жуана» (1823 р.).
Поїздка до Греції і смерті
  Спокійне, сімейне життя не позбавило його, проте, від туги і тривоги. Він дуже жадібно користувався всією насолодою і скоро пересичувався. Упившись славою, він раптом почав уявляти, що в Англії його забули, і в кінці 1821 р. завів переговори про видання разом з Шеллі англійського журналу «Ліберал», який, проте, припинився після трьох номерів. Частково, втім, Байрон дійсно почав втрачати свою популярність, але, на щастя для нього, в цей час спалахнуло грецьке повстання. Байрон, після попередніх стосунків з комітетом филелинів, що утворився в Англії з метою допомоги Греції, зважився відправитися до Греції і з пристрасним нетерпінням почав готуватися до від'їзду. Він зібрав гроші, купив англійський бриг, і, забравши запаси, зброю і людей, 14 липня 1823 р. відплив до Греції. Там нічого не було готове, і крім того предводителі руху сильно не ладнали один з одним. Тим часом витрати росли, і Байрон розпорядився про продаж всього свого майна в Англії, і гроші віддав на справу Греції. Кожен успіх греків радував його.
Байрон на смертному одрі
  У Міссолонги Байрон простудився, але, не дивлячись на хворобу, продовжував діяльно займатися справою звільнення Греції. 19 січня 1824 р. він писав Хенкопу: «Ми готуємося до експедиції», а 22 січня, в день свого народження, він увійшов до кімнати полковника Стенхопа, де було декілька чоловік гостей, і весело сказав: «Ви дорікаєте мені, що я не пишу віршів, а ось я тільки що написав вірш», і Байрон прочитав: «Сьогодні мені виповнилося 36 років». Постійно хворіючого Байрона дуже турбувала хворобу його дочки Ади, але, одержавши лист про її одужання, він захотів виїхати прогулятися.
Під час прогулянки з графом Гамба пішов страшний дощ, і Байрон остаточно захворів. Останніми його словами були уривчасті фрази: «Сестра моя! дитя моє!.. бідна Греція!.. я віддав їй час, стан, здоров'я!.. тепер віддаю їй і життя!». 19 квітня 1824 р. поет помер. Тіло його було відвезене до Англії і похоронене в родовому склепі Байронів.
 Доля сім'ї Байрона
  Дружина поета, леді Ганна Ізабелла Байрон, провела залишок свого довгого життя в самоті, займаючись справами добродійності, — абсолютно забута у великому світлі. Тільки звістка про її смерть, 16 травня 1860 р., збудила про неї спогади. А коли в 1860 р. з'явилася книга графині Гвіччиолі про лорда Байрона, то в захист пам'яті померлою виступила місіс Бічер-стоу зі своєю «Дійсною історією життя леді Байрон» (пом. у «Macmillans Magazine»), заснованою на переданому ніби їй по секрету розповіді покійної. Але ці викриття і запевнення Бічер-стоу (натяки на те, що Б. був в злочинному зв'язку з сестрою) не порушили до себе довіри і підняті нею літературні сперечання вельми скоро замовкли. Єдина дочка лорда Байрона — Ада, вийшла в 1835 р. заміж за графа Уїльяма Лавлейса і померла 27 листопада 1852 р., залишивши двох синів і дочка. Вона відома як математик, один з перших творців обчислювальної техніки і співробітниця Беббіджа.
Математик Пекла Лавлейс,
     дочка поета
  Старший внук лорда Байрона, Ноел, народився 12 травня 1836 р., недовго служив в англійському флоті, і після буйного і безладного життя помер 1 жовтня1862 р. працівником в одному з лондонських доків. Другий внук, Ральф Гордон Ноел Мілбенк, народився 2 липня 1839 р., вступив після смерті брата, що успадкував незадовго до кончини баронство Уїнтворт від бабусі, в права лорда Уїнтворта (Wentworth).

• За спогадами сучасників поета, Байрон мав привабливу зовнішність. Як свідчить Едвард Трелоні, «у зовнішності Байрона втілилася ідеальна норма, якою природа нагороджує генія. Він був у розквіті сил — мав 34 роки, середнього зросту — 5 футів і 8 з половиною дюймів (близько 1,72 метра); красиві риси обличчя, бліда шкіра без жодної плямки чи зморшки, широкі плечі, відкриті груди, чудові пропорції тіла. Невелика, правильної форми голова і кучеряве волосся легко й граціозно поєднувалися з міцною довгою шиєю. Очі та форма рота видавали генія. Природа мало що могла додати до того, чим обдарувала, як у зовнішності, так і в її одухотвореності». Стендаль в одному зі своїх листів описав зустріч із Байроном: «Це було восени 1816 року, коли я побачив Байрона в міланському театрі Ла Скала. Мене вразили очі лорда Байрона... Ніколи в житті я не зустрічав нічого прекраснішого та виразнішого. Навіть тепер, думаючи про те, якого виразу великий зодчий має надавати генієві, завжди згадую той прекрасний образ...»
•    Єдиною фізичною вадою Байрона була вроджена кульгавість. Намагаючись виправити свою фізичну ваду, Байрон серйозно займався спортом, став стрілком, боксером, наїзником, плавцем. Байрон легко міг проплисти 5 миль (9 км). В 1809 р. він переплив гирло річки Тахо, наперекір стрімкій течії під час океанського припливу. В 1810 р. за годину і десять хвилин переплив протоку Дарданелли (шириною понад 4 км). Італійці називали його «англійцем-рибою» після того, як Байрон здобув перемогу під час змагань у Венеції в 1818 p., протримавшись на воді чотири години двадцять хвилин і здолавши відстань у кілька миль.
•    Фізично загартований і сильний, Байрон, однак, був напрочуд примхливим щодо своєї зовнішності й здоров'я. Знаючи за собою схильність до повноти, він виснажував себе постійними дієтами, ліками, часто жив надголодь.
•    В січні 1822 р. померла теща Байрона, леді Ноел, яка залишила йому спадок у 600 фунтів, за умови, що він додасть до своїх імен Джордж Гордон ім'я Ноел. Поет залюбки підписував свої особисті листи «Н. Б.» (Ноел Байрон), що асоціювалося для нього з ініціалами Наполеона Бонапарта.
   Цікаві факти з життя      Байрона
Жінки в житті Байрона
Лі Августа – сестра поета, дочка його батька від першого шлюбу. У 14 років юний Джордж зустрівся з Августою. Їй тоді було 18 років. Вона не відрізнялась яскравою зовнішністю, мала схильність до повноти, не виявляла вишуканого смаку в одязі, але духовно була близька Байронові, який цінував її за доброту і взаєморозуміння. Августа завжди була другом для свого брата і справляла позитивний вплив на нього протягом усього його життя.

Анна Ізабелла Мілбенк (або, як її називали в домашньому колі, Аннабела) – дружина Байрона, з якою він одружився в 1815 році, а через рік розлучився. Про Байрона казали, що він узяв шлюб з нею через гроші, але на той час його матеріальне становище було досить міцне. В Аннабелі він шукав те, чого не знаходив в інших жінках (котрі, до речі, упадали за ним, особливо після виходу в світ “Паломництва Чайльд Гарольда”),
- душевну рівновагу, поміркованість, гідність, взаєморозуміння. До знайомства з Аннабелою Байрон пережив бурхливий романс з Кароліною Лемб, пристрасною, ексцентричною жінкою. Порівняння обох було на користь Аннабели. З нею Байрон почувався спокійно і затишно. До того вона була досить розумною, сама писала вірші, цікавилася його творчістю.
Вони були зовсім різні.
Але це й притягувало його. У щоденнику 1813 року поет писав: “Які дивні наші стосунки і дружба. Без іскри кохання з одного й з другого боку. Вона жінка надзвичайна і зовсім не примхлива. Вона поетеса, математик і метафізик і при цьому добра, чуйна, ніжна і без великих претензій”. Пізніше він писав: “Я знову закохаюсь, якщо не буду обережний”. Незабаром так і сталось. У січні 1815 року Байрон одружився з міс Мілбенк. Він ніжно називав її “яблучком”, а вона його – “селезнем”. Проте щастя молодих не було тривалим. Через рік вони розірвали стосунки. Аннабела пішла від Байрона з маленькою дочкою Адою. Що ж привело до розлучення? Причин було багато. Байрон хотів виїхати з Англії і жити в теплих краях, подорожувати світом, а його дружина не уявляла життя поза Туманним Альбіоном. Байрон легко закохувався, вів досить вільне життя у світському товаристві, а Аннабела не могла з цим змиритися. Його вірші та політичні виступи, які раніше подобались Аннабелі, тепер дратували її. Вона прагнула до спокійного, урівноваженого життя, а бентежний характер чоловіка не давав змоги жити так, як їй хотілося. Деякі біографи Байрона пишуть, що поет ніколи не любив Аннабелу, що це був випадковий шлюб. Але чи це справді так?.. Є достовірні свідчення, що перед смертю Байрон згадав свою сім’ю. Останніми його словами були : “Моя дружина? Моє дитя? Моя сестра?” – ви знаєте все… ви повинні сказати все… ви знаєте всі мої бажання…”
Лі Августа
Паркер Маргарита — кузина Байрона, друге кохання його дитинства. «Дівчинка з темними очима, довгими віями, грецьким профілем і осяйною красою», яка померла через два роки після того, як поет закохався у неї. Маргарита, за словами Байрона, дала поштовх його поезії. «Перший стрибок у літературу» він здійснив у 1800 році під впливом почуття до кузини. Висловивши свої зізнання у віршах, Байрон пізніше вшанував пам'ять.
Тереза Гвічіолі (Гамба) – останнє кохання поета. Байрон познайомився з нею 1818 року у Венеції на четвертий лень після її одруження з шістдесятилітнім графом Гвічіолі. Але тільки через рік їхнє знайомство стало більш близьким. Старий граф був задоволений, що відомий поет виявив увагу до його дружини, якій ледь виповнилося сімнадцять. Але невдовзі симпатія переросла у пристрасне кохання. Тереза навіть захворіла, коли вони вперше розлучилися, і Байрон був змушений одразу повернутися. У вищому товаристві не любили старого графа, у багатьох він викликав огиду своєю аморальністю і жорстокістю. Тому всі, і особливо жінки, були на боці закоханих. Усі, від друзів до слуг, сприяли їхнім зустрічам. Невдовзі, коли про їхній роман дізнався старий граф, Тереза подала на розлучення. За рішенням суду їй належало жити в домі батька або піти в монастир. Втім, вони продовжували зустрічатись.
Тереза глибоко вивчала твори Байрона, шукаючи в його героях ключі до душі поета. А він писав їй при страсні листи: “Я пишу тобі про кохання, а ти у відповідь про Тассо. Я пишу про тебе , а ти питаєш про Елеонору (героїня Байрона ). Якщо хочеш, щоб я збожеволів ще більше, ніж він, тобі це скоро вдасться, запевняю тебе. Питання твої зайві. Якщо тобі відомо, що таке кохання – якщо ти кохаєш мене – якщо відчуваєш, – як можеш ти в такий час у нашому стані говорити про вигадки поета? Чи не забагато для нас дійсності?…”
Пристрасне кохання до Терези поєдналося із визвольною боротьбою, до якої завжди прагнула душа Байрона. Любов і свобода освітили останній період його життя. У домі Гамба поет зблизився з карбонаріями, мріючи про звільнення Італії й усього людства.
Після смерті Байрона Тереза написала книгу спогадів про нього. Вона зазначила, що чутки про його кульгавість і непривабливість зовсім безпідставні. У її зображенні він постає надзвичайно гарним.
Мері Чаворт – дочка сусідів Байронів по Ньюстедському   абатству,   третє   кохання   поета   його юнацьких років. Між далекими родичами Байрона і Мері колись відбулася дуель,  на якій був убитий древній предок Чавортів, Однак це не завадило дружбі Джорджа з вісімнадцятирічною Мері.
Неабиякою вродою і розумом. Вона не підозрювала, що стане об’єктом його сильної пристрасті. Молоді люди разом читали, гуляли, ходили на вечірки. Але коли хтось сказав Мері про закоханість Байрона, вона суворо відповіла: “Невже ви думаєте, що я могла зацікавитися цим кульгавим хлопчиком?” Образливі слова дівчини лише посилили почуття Байрона. Розчарування й глибокий біль не давали йому забути Мері. Байрон дуже довго оспівував своє кохання у віршах, навіть коли Мері вийшла заміж.

Дафф Мері — перше кохання Байрона. У дитячому віці він відчув сильну симпатію до «маленької дівчинки з темно-каштановим волоссям і очима газелі, чиє чарівне личко, голос, постать і манери змушували його не спати ночами, хоча йому було тільки дев'ять років» (Р. Фокс). Він ще не знав тоді, що таке кохання, але про це раннє почуття поет згадував і в зрілому віці. Дізнавшись, що його «перша любов» вийшла заміж, він відчув глибокий душевний щем і вдався до меланхолії, яка з'являлася в нього в періоди сильного нервового збудження.
Перш ніж зрозуміти творчість Дж. Байрона, треба увагу зосередити на такий теоретично значущої проблеми, як романтизм. У романтичних творах помітно виступає особистість автора, його ставлення до зображуваного, його настрій, психологія, мрії і тривоги. Це надає творам особливу емоційність. Авторське ставлення до дійсності найчастіше виражається у змалюванні його героїв, які нерідко підпорядковані цієї мети. Інтерес до людської особистості у багатьох романтиків був пов'язаний з інтересом до самобутності нації, до неповторності її культури, історії, до властивостей «народної душі», до фольклору. Це знайшло своє вираження в казках Гауффе, братів Грімм, Андерсена, у поетичних шедеврах Г. Гейне («Лорелея»), Гете («Лісовий цар»), В. Скотта («Замок Сольгельм»), а також в історичних романах Ф. Купера, В. Гюго, В. Скотта.
Відвертаючись від безбарвної прози навколишнього світу, письменники-Романтики зверталися до зображення далеких країн або далеких епох. Їх приваблювало опис екзотичної природи, самобутніх особистостей, неповторних звичаїв. Цю особливість романтичного стилю стали називати «місцевим колоритом». У західноєвропейських романтиків це країни Сходу, у росіян - Кавказ (Пушкін, Лермонтов, Марлинский), у англійців - незаймані ліси Північної Америки. «Місцевий колорит» у творах В. Скотта знайшов вираження в романах про епоху середньовіччя. Романтики помітно розсовують жанрові рамки літератури. Вони пробують свої сили в ліричній і ліро-епічною поемою, фантастичною і психологічної повістях, баладі, ліричної драми. Стихія романтизму - лірика. Але романтики не цуралися сатири. («Бронзовий вік» Байрона, «Король Толстоногова» Шеллі, «Крихітка Цахес» Гофмана, Епіграми). Усередині романтичної літератури кінця XVIII - першої половини XIX ст. існували численні течії, які були відображенням не лише ідеологічних розбіжностей романтиків, але й суттєвих особливостей «ідейно-художньої структури творів», специфіки «закономірностей і форм розвитку мистецтва в дану епоху». Сьогодні в романтичній літературі кінця XVIII - першої половини XIX ст. виділяють такі течії, як
• гротескно-фантастичне з його пильною увагою «до соціально-філософських і соціально-психологічним аспектам громадського життя і людської особистості», з умілим відтворенням руйнування людини в буржуазному світі (Гофман, Едгар По, Гоголь «Петербурзькі повісті», Бальзак «Шагренева шкіра»);
• соціально-утопічне з його прагненням перенести центр ваги з критики «на затвердження позитивних тенденцій і цінностей буття» (Віктор Гюго, Ж-Санд і ін), 3) Вальтер - скоттовское з його «загостреним інтересом до конкретного, неповторно-індивідуальним» ( цей напрямок вже передбачала реалізм); 4) релігійно-містичне з акцентуванням ірраціонального в людині (Кольрідж, Соут, Шатобріан і ін), 5) громадянсько-революційне зі сміливим вторгненням у питання політики, ідеології (лірика декабристів, італійських карбонаріїв і ін ) і т. д.
Звичайно, ця класифікація у відомому сенсі умовна; часто перераховані тенденції «живуть» у творчості одного і того ж письменника. Але відмова від отого схематизованого подання про романтизм як явище або активному, або пасивному (іноді, реакційний та революційний) та облік наведених течій дозволяє бачити складність, різноманіття і незвичність цього художнього методу.
    Романтизм у творчості творчості Джорджа Байрона
ПЕРВЫЙ ПОЦЕЛУЙ ЛЮБВИМне сладких обманов романа не надо,Прочь вымысел! Тщетно души не волнуй!О, дайте мне луч упоенного взглядаИ первый стыдливый любви поцелуй!Поэт, воспевающий рощу и поле!Спеши, - вдохновенье свое уврачуй!Стихи твои хлынут потоком на воле,Лишь вкусишь ты первый любви поцелуй!Не бойся, что Феб отвратит свои взоры,О помощи муз не жалей, не тоскуй.Что Феб музагет! что парнасские хоры!Заменит их первый любви поцелуй!Не надо мне мертвых созданий искусства!О, свет лицемерный, кляни и ликуй!Я жду вдохновенья, где вырвалось чувство,Где слышится первый любви поцелуй!Созданья мечты, где пастушки тоскуют,Где дремлют стада у задумчивых струй,Быть может, пленят, но души не взволнуют, -Дороже мне первый любви поцелуй!О, кто говорит: человек, искупаяГрех праотца, вечно рыдай и горюй!Нет! цел уголок недоступного рая:Он там, где есть первый любви поцелуй!Пусть старость мне кровь беспощадно
остудит,Ты, память былого, мне сердце чаруй!И лучшим сокровищем памяти будет -Он - первый стыдливый любви поцелуй!
Вірші
***
Прости! Коль могут к небесамВзлетать молитвы о других.Моя молитва будет там,И даже улетит за них!Что пользы плакать и вздыхать?Слеза кровавая поройНе может более сказать,Чем звук прощанья роковой!..Нет слез в очах, уста молчат,От тайных дум томится грудь,И эти думы вечный яд, -Им не пройти, им не уснуть!Не мне о счастье бредить вновь, -Лишь знаю я (и мог снести),Что тщетно в нас жила любовь,Лишь чувствую - прости! прости!
СОНЖизнь наша двойственна;
есть область Сна,Грань между тем, что ложно называютСмертью и жизнью; есть у Сна свой мир,Обширный мир
действительности странной.И сны в своем развитье дышат жизнью,Приносят слезы, муки и блаженство.Они отягощают мысли наши,Снимают тягости дневных забот,Они в существованье наше входят,Как жизни нашей часть и нас самих.Они как будто вечности герольды;Как духи прошлого, вдруг возникают,О будущем вещают, как сивиллы.
ЛЮБОВЬ И СМЕРТЬЯ на тебя взирал, когда наш враг шел мимо,Готов его сразить иль пасть с тобой в крови,И если б пробил час - делить с тобой, любимой,Все, верность сохранив свободе и любви.Я на тебя взирал в морях, когда о скалыУдарился корабль в хаосе бурных волн,И я молил тебя, чтоб ты мне доверяла;Гробница - грудь моя, рука - спасенья челн.Я взор мой устремлял в больной и мутный взор твой,И ложе уступил и, бденьем истомлен,Прильнул к ногам, готов земле отдаться мертвой,Когда б ты перешла так рано в смертный
сон.Землетрясенье шло и стены сотрясало,И все, как от вина, качалось предо мной.Кого я так искал среди пустого зала?Тебя. Кому спасал я жизнь? Тебе одной.И судорожный вздох спирало мне с
траданье,Уж погасала мысль, уже язык немел,Тебе, тебе даря последнее дыханье,Ах, чаще, чем должно, мой дух к тебе
летел.О, многое прошло; но ты не полюбила,Ты не полюбишь, нет! Всегда вольна любовь.Я не виню тебя, но мне судьба судила -Преступно, без надежд, - любить все вновь и вновь.
Байрон (мис)
Байро́н (англ. Cape Byron) — мис, крайня східна точка Австралії (153° 39' сх. д. і 28° 38' пд. ш.).
Мис був названий британським дослідником капітаном Джеймсом Куком, коли його корабель проходив повз мис 15 травня 1770, у вшанування британського віце-адмірала Джона Байрона, який здійснив кругосвітню подорож на кораблі «Дельфін» в1764 - 1766 рр.
Байрон - Бей
Байрон-Бей (англ. Byron Bay) — місто в Австралії в штаті Новий Південий Уельс, центр однойменного округу.
Знаходиться у найсхіднішій точці Австралії, у 759 кілометрах на північ від Сіднея і в 140 кілометрах на південь відБрісбена. За даними перепису 2006 року населення міста складало 4981 чоловік.
Назву місто отримало від затоки, яка в свою чергу отримала назву від мису Байрона, названому так Джеймсом Куком на честь Джона Байрона  — англійського адмірала, який здійснив кругосвітнє плавання на кораблі «HMS Dolphin». Джон Байрон — дід знаменитого британського поета Джона Байрона.
Борейко Альона


Презентация на тему: Джонатан Свифт Биография


Презентация на тему: Джонатан Свифт


Презентация на тему: Джон Китс


title: Презентация на тему: Джордж Бернард Шоу

text:
Джордж Бернард Шоу
Когда мы перестаем делать - мы перестаем жить.

Бернард Шоу

Життєпис
Народився 1856 року в Дубліні (Ірландія). Бунтівний характер юнака повставав проти сухої системи шкільного навчання. За його словами, він «утік із класичної школи» саме тоді, коли йому «загрожували заняття Гомером».

Долю Бернарда визначила його захопленість літературою, яка відзначалася з самого раннього дитинства. Бернард Шоу дуже багато читав, віддаючи        перевагу творам Ч. Діккенса  і В.Шекспіра. Особливе місце  в його літературних уподобаннях займала також Біблія.
У 1871 році п'ятнадцятирічний Шоу починає працювати клерком.
У 1876 році він переїздить до Англії.

Наприкінці 70-х років Б. Шоу остаточно обирає шлях професійного літератора. Спочатку він створює романи, які цікаві насамперед із точки зору формування драматургічного методу Шоу. Стислі описи ситуацій, що нагадують сценічні ремарки, яскравий, часто насичений парадоксами діалог — усе це віщує у романісті майбутнього драматурга.

Свої перші твори Бернард Шоу довго не міг опублікувати,   оскільки йому відмовляли всі видавці. Не зневірившись,     Бернард  зайнявся самоосвітою, влаштувався на роботу, став успішним кореспондентом та музичним критиком.

У 1889 році побачила світ перша збірка Бернарда Шоу «П'єси приємні та неприємні». Його твори буквально відразу були втілені на сцені. Зокрема, успішною стала американська постановка «Учня диявола».

У 1899 році вийшли нові п'єси Шоу, які тільки підтвердили його талант драматурга. У 1921 році Бернард Шоу написав «Дім, де розбиваються серця». Цей твір став  одним з найпопулярніших творінь автора.
Пігмаліон
Пігмаліон (повна назва: Пігмаліон: Роман-фантазія в п'яти діях,) - п'єса, написана Бернардом Шоу в 1913 році. За сценарій цього фільму він отримав оскар.

Бернард Шоу — володар Нобелівської премії в галузі літератури. Йому повинні були вручити її в 1925 році, але Шоу відмовився від нагороди, але приняв медель лауриата.
Персонаж
Людей та  персонажів своїх п’єс Шоу поділяв на філістерів, тобто рабів загальновизнаних цінностей, і бунтівників, які відмовляються прийняти на віру те, що бездумно повторює більшість.
      Він запропонував й іншу класифікацію людей та персонажів : ідеалісти – ті, які живуть неперевіреними, фальшивими ідеалами, і “реалісти”, які скептично споглядають на навколишній світ, скоряються критичному розумові,  добре розуміють хвороби і вади світу, але ці знання не вбивають їхнього прагнення до кращого облаштування  світу.
      Завдання драматурга, на думку Шоу, полягає у тому, щоб викривати філістерську та “ідеалістичну” мораль, критикувати  й знищувати фальшиві цінності. Він не тільки захоплювався норвезьким драматургом, а й критикував його за те, що той навіть не вдавався до спроби створити  позитивного персонажа, який міг би протистояти світові брехні.

Парадокс
Надзвичайно велика роль у п’єсах Шоу відводиться парадоксу, як основному засобові постановки проблеми.  Парадокси Шоу не тільки словесні. Парадокс в основі ситуації, навколо якої розгортається дія п’єси. Шоу говорив, що його парадокси відбивають дійсність, що парадоксальні не його п’єси, а саме життя, а він лише розкриває людям на це очі

пересувний будиночок, в якому Шоу написав більшість своїх робіт
Театр і політика
Шоу-новатор усунув бар’єри між театром і політикою, між театром і публіцистикою. Його сатиричні п’єси – грізна зброя у боротьбі за власні ідеали. Вони також є дуже оригінальними, звичайно ж, парадоксальним засобом пропаганди і агітації.

Творчість Шоу – розгорнута і всеосяжна панорама інтелектуального й політичного життя  Західної Європи та світу у першій половині ХХ ст.  З 1900р. і до 30-х років він був найвпливовішим драматургом Великобританії. Унаслідок його діяльності англійський театр , як і за часів Шекспіра, став одним із вирішальних чинників розвитку світового театрального мистецтва. Шоу був патріот своєї землі.
У 1950 році Джордж Бернард Шоу помер.
http://www.youtube.com/watch?v=mGZRgxOlAu4
Дякую за увагу!


title: Презентация на тему: Дыхание Востока

text:
Страна гор и огней
(к 25-летию независимости Азербайджана)
Герб этой страны имеет форму круглого щита. Фон его раскрашен в национальные цвета – голубой, зеленый и красный. На щите изображена белая восьмиконечная звезда. В ее центре находятся языки пламени. Число углов звезды выбрано неслучайно. В слове «Азербайджан», написанном арабским алфавитом, ровно восемь букв. - Читайте подробнее на FB.ru: http://fb.ru/article/188986/azerbaydjan-flag-i-gerb-stranyi
В 1992 году национальным символом этого государства стал флаг Азербайджана, представляющий собой прямоугольное полотнище, на котором изображены три горизонтальные полосы разного цвета. Верхняя – голубая. Данный цвет символизирует славу, честь, искренность и верность. Для страны он также является цветом древнего Хазара (Каспийское море).
Средняя полоса полотнища – красная. Этот цвет флага Азербайджана символизирует силу, любовь, мужество и храбрость. Также он является памятью о борьбе народа, во главе которого стоял Бабек, против захватчиков. Нижняя полоса – зеленая. Символизирует свободу, радость, здоровье и надежду. Полумесяц – древний символ, широко распространенный среди азиатских народов. Во времена язычества эти народности исповедовали культ Луны. Впоследствии он стал символизировать ислам. Флаг Азербайджана содержит этот знак, в том числе и потому, что большая часть населения исповедует эту восточную религию.  Звезда в азербайджанской мифологии – покровительница спутников.
Страна расположена в 9 климатических зонах (всего их 11)
Розовое озеро Масазыр располагается в Азербайджане, рядом с городом Баку. В озере большое количество растворённой соли. Запасы соли в озере огромны.
В Азербайджане впервые во всем исламском мире была провозглашена демократическая республика.
Баку – столица и крупнейший город страны, раскинулся на берегах одноименного залива, расположенного в южной части Апшеронского полуострова.
В Баку пробурена первая в мире нефтяная скважина, пущен на воду первый в мире танкер, впервые в мире начата добыча нефти в море. В 1901 году в Баку добывалась больше половины мировой нефти (http://www.cooper-tour.ru/informacija-o-stranah/52.html)
Такие известные блюда как: плов, долма, шашлык, бозбаш, хашил, говурма и другие, давно включены в ежедневный рацион азербайджанцев.
Великие азербайджанцы
Низами Гянджеви
Хагани Ширвани
Гейдар Алиев
Ильхам Алиев
Муслим Магомаев
Эмин Агаларов
Рекомендуем прочитать:
Рекомендуем прочитать:
Рекомендуем прочитать:


text:
Джордж Гордон Байрон
Роботу виконали
Бла-бла-бла.
Дата народження: 22 січня, 1788 р.
Місце народження: Лондон.
Дата смерті:19 квітня, 1824 (36 років).
Місце смерті: Месолонгіон, Греція.
Національність: англієць.
Мова творів: англійська.
Рід діяльності: поет.
Напрямок: романтизм.
Жанр: поеми, пісні.
Джордж-Ноел-Го́рдон Ба́йрон, шостий барон Байрон — англійський поет, який став символом романтизму і політичного лібералізму в Європі XIX століття. Учасник Грецької революції.
Джордж Гордон народився в Лондоні в старовинній, але збіднілій дворянській сім'ї. У десять років, після смерті двоюрідного дідуся, успадкував титул лорда та Ньюстедське абатство, старовинний маєток у графстві Ноттінгемшир . Саме тут Байрон став свідком жахливого визиску пролетаріату й виступів луддитів. «Години дозвілля» (1807) — перша, ще не цілком самостійна збірка віршів. Сатирична поема «Англійські барди і шотландські оглядачі» (1809) поклала початок теоретичній полеміці Байрона з реакційним романтизмом, якої він не припиняв протягом всього життя.
Ньюстедське абатство.
Місіс Байрон, мати Джорджа Гордона Байрона.

Капітан Джон Байрон, батько Джорджа Гордона Байрона.
Літературну славу й світове визнання принесли Байрону перші дві пісні «Паломництва Чайльда Гарольда» (1812), написані під враженням подорожі до Португалії та  Іспанії, Албанії та Греції, Туреччини.
Світське життя
Він познайомився з Муром, і той увів його у вищий світ як «лева». До того часу він ніколи не був у великому світі і тепер віддався з захопленням вихору світського життя. Одного вечора Даллас застав навіть його в придворному вбранні, хоча Байрон до двору не поїхав. У великому світі кульгавий Байрон (у нього було трохи зведено коліно) ніколи не відчував себе вільно і зарозумілістю намагався прикривати свою незручність.
Шлюб, розлучення і скандал
У листопаді 1813 року Байрон зробив пропозицію міс Мілбенк, дочці Ральфа Мілбенк, багатого баронета, внучці і спадкоємиці лорда Уентворта. «Блискуча партія, — писав Байрон Муру, — хоча пропозицію я зробив не внаслідок цього». Він отримав відмову, але міс Мілбенк висловила бажання вступити з ним у листування. У вересні 1814 року Байрон повторив свою пропозицію, і воно було прийнято, а в січні 1815 вони повінчалися.
У грудні у Байрона народилася дочка на ім'я Ада, а в наступному місяці леді Байрон залишила чоловіка в Лондоні і виїхала до маєтку батька. В дорозі вона написала чоловікові ласкавий лист, що починався словами: «Милий Дік», і підписаний: «Твоя Поппін». Через кілька днів Байрон дізнався від її батька, що вона зважилася ніколи більше до нього не повертатися, а слідом за тим сама леді Байрон сповістила його про це.
Пам’ятники присвячені Байрону

Афоризми Байрона
В одиночестве человек часто чувствует себя менее одиноким.
В колчане дьявола нет лучшей стрелы для сердца, чем мягкий голос.
Ночь придает блеск звездам и женщинам.
Не в силах мы судьбой повелевать,Но есть один закон, который вечен:Умей следить, рассчитывать и ждать И твой успех на веки обеспечен!
В конце концов, что такое ложь? - Замаскированная правда.
Из всех тропинок, ведущих к сердцу женщины, жалость - самая короткая.
Дякую за увагу!


Презентация на тему: Джованни Боккаччо (1313-1375) и его «Декамерон» (1350-1353)


Презентация на тему: Джордж Ноэл Гордон Байрон


title: Презентация на тему: Джордж Бернард Шоу

text:
Джордж Бернард Шоу
Джордж Бернард Шоу (1856-1950) — английский писатель, драматург, прозаик, эссеист, один из реформаторов театра 20 века, пропагандист драмы идей. Один из учредителей социал-реформистского «Фабианского общества» (1884). Роман «Социалист-любитель» (1883), статьи о музыке и театре (пропагандировал пьесы Генрика Ибсена как образец новой драмы). Создатель драмы-дискуссии, в центре которой — столкновение враждебных идеологий, социально-этические проблемы: «Дома вдовца» (1892), «Профессия г-жи Уоррен» (1894), «Тележка с яблоками» (1929).
.
Независимый театр
Бернард Шоу родился 26 июля 1856 года, в Дублине. Ирландец по происхождению, Шоу неоднократно обращался в своем творчестве к острым проблемам, связанным с отношениями между Англией и «другим островом Джона Булля», как озаглавлена его пьеса (1904). Однако родные места он навсегда покинул двадцатилетним юношей. В Лондоне Шоу тесно сблизился с участниками «Фабианского общества», разделяя их программу реформ с целью постепенного перехода к социализму.
Принимая участие в пропагандистских кампаниях фабианцев и участвуя в работе муниципалитета одного из лондонских пригородов, Бернард Шоу начинал свою литературную деятельность как автор трактатов, разъясняющих основные установки движения, взявшего имя римского полководца Фабия, который прославился медлительностью и осторожностью, а также романами с откровенной идеологической подоплекой («Неуживчивый социалист», 1887, и другие). К прозе Бернард время от времени возвращался и впоследствии, публикуя новеллы и романы, чаще всего представлявшие собой беллетризированный философский очерк или обозрение понятий и нравов, облеченное в форму занимательного повествования с нетривиальной фабулой. Однако его истинным призванием оказался театр
Независимый театр
	Шоу ко времени восстания ирландцев 1916 года уже давно поселился в Лондоне, покинув Ирландию двадцатилетним юношей. «Англия захватила Ирландию. Что было делать мне? Покорить Англию»,— шутил он. А друг Шоу, писатель и публицист Честертон, разим ту же мысль, добавил: «Бернард Шоу открыл Англию как чужеземец, как захватчик, как победитель. Иными словами, он открыл Англию как ирландец». К середине XIX века ирландский (уэльский) язык был почти вытеснен из литературы, искусства Ирландии. Безусловным центром англоязычной литературы являлся Лондон, где художественная жизнь во второй половине прошлого столетия отличалась большой интенсивностью. Сюда и перебрался юный Шоу, чтобы многому научиться, обрести себя. Тотчас по прибытии в Лондон Бернард Шоу увлекся идеями социализма. Он стал членом маленького общества социалистов, существующего и по сей день, которое называет себя Фабианским (по имени Фабия, римского полководца, отстаивавшего политику медленных, постепенных действий,—фабианцы отрицали революционный путь изменения мира).

Независимый театр
	С 1888 Бернард Шоу постоянно выступал как театральный критик газеты «Стар», где сначала писал о музыкальном театре, а затем и о драме. Рецензии Шоу собраны в трехтомном издании «Наш театр девяностых» (1932). Основное внимание Шоу-критик уделял новым веяниям на подмостках, сопрягавшимся для него прежде всего с именем Генрика Ибсена. Большая статья «Квинтэссенция ибсенизма» (1891) приобрела характер творческого манифеста самого Шоу, возвестившего о своем неприятии господствовавшей театральной эстетики (мелодрама, «хорошо сделанная пьеса» с любовным сюжетом и т. п.) и о приверженности драме, затрагивающей актуальные общественные конфликты.

	Современная драматургия должна была вызывать прямой отзвук у аудитории, узнающей в ней ситуации из собственного жизненного опыта, и провоцировать дискуссию, которая выходила бы далеко за пределы частного случая, показанного со сцены. Коллизии этой драматургии, в отличие от шекспировских, которые Бернард Шоу считал устаревшими, должны носить интеллектуальный или социально-обличительный характер, отличаясь подчеркнутой злободневностью, а персонажи важны не столько своей психологической сложностью, сколько чертами типа, проявленными полно и наглядно.

Независимый театр
	«Дома вдовца» (1892) и «Профессия миссис Уоррен» (1893, поставлена 1902), пьесы, ставшие дебютом Шоу-драматурга, последовательно реализуют эту творческую программу. Обе они, как и ряд других, создавались для лондонского Независимого театра, существовавшего на правах полузакрытого клуба и поэтому относительно свободного от давления цензуры, препятствовавшей постановкам пьес, которые отличались смелостью изображения прежде табуированных сторон жизни и нетрафаретным художественным решением.
	Цикл, получивший авторское название «Неприятные пьесы» (в него входит также «Сердцеед»,1893), затрагивает темы, никогда прежде не возникавшие в английской драматургии: бесчестные махинации, на которых наживаются респектабельные домовладельцы; любовь, не считающаяся с мещанскими нормами и запретами; проституция, показанная как болезненная социальная язва викторианской Англии. Все они написаны в жанре трагикомедии или трагифарса, самом органичном для дарования Шоу.

Путь к славе

	На сценах больших лондонских, а затем и европейских театров произведения Бернард Шоу начали проникать с конца 1990-х годов, когда он приступил к циклу «Приятных пьес», включающему пьесу о бунте женщины против предустановленности своего жребия образцовой супруги и матери («Кандида», 1897), за которой в том же году последовал «Избранник судьбы». Целью Шоу и в этих пьесах было «превратить сцену в трибуну пропаганды и арену дискуссий», однако он теперь охотно использовал приемы развлекательного театра, чтобы говорить с публикой на привычном ей языке, не отказываясь ни от значительной и острой проблематики, ни от иронии и пристрастия к парадоксу, во многом определяющим его стилистику. Характер художественных решений принципиально не изменился и в третьем цикле «Пьесы для пуритан», где Шоу строит действие, избегая любовных эпизодов («Ученик Дьявола», 1897, ставший его первым громким успехом, и др.).

Путь к славе
	Мировая слава приходит к Бернарду Шоу после того, как в постановках Х. Гренвилл-Баркера на сцене королевского театра Корт за три сезона (1904-07) прошли некоторые из наиболее значительных его пьес, в том числе «Человек и сверхчеловек» (1905), «Майор Барбара» (1905), «Цезарь и Клеопатра» (1907). Они окончательно закрепили за Шоу репутацию ниспровергателя мнимых очевидностей, покушающегося на фундаментально важные понятия общепринятой морали и на представления об истории, которые выглядят аксиоматичными. Ирония Шоу, у которого сатирический пафос сочетается со скепсисом, ставящим под сомнение разумность социального устройства и реальность прогресса, является главным отличительным свойством его драматургии, все более отмеченной тяготением к философским коллизиям. Упреки в «недостаточной серьезности», высказанные по адресу Шоу еще Львом Николаевичем Толстым, повторяются с появлением каждой его новой пьесы, приобретая особенно настойчивый характер в тех случаях, когда предметом язвительных нападок драматурга становятся наиболее укорененные верования его эпохи.

На пути к социализму
	Воинствующий атеизм сочетался у Бернарда Шоу с апологией «жизненной силы», которая, в согласии с объективными законами эволюции, должна в конечном итоге создать свободного и всемогущего индивидуума, который свободен и от своекорыстия, и от мещанской ограниченности, и от моральных догм ригористического характера. Социализм, провозглашаемый Шоу в качестве идеала, рисовался ему как общество, основанное на абсолютном равноправии и всестороннем развитии личности.

	Прообразом такого общества Шоу считал Советскую Россию. Не раз заявляя о своей безоговорочной поддержке диктатуры пролетариата и выражая восторг перед Лениным, Бернард Шоу предпринял в 1931 поездку по СССР и в своих отзывах об увиденном грубо исказил реальную ситуацию в угоду собственным теоретическим воззрениям, побуждавшим не замечать ни голода, ни беззакония, ни рабского труда. В отличие от других западных приверженцев советского эксперимента, постепенно убеждавшихся в его политической и моральной несостоятельности, Шоу оставался «другом СССР» до конца жизни.

Поворот к социализму
	Жанровому многообразию драматургии Бернарда Шоу соответствует ее широкий эмоциональный спектр — от сарказма до элегичного размышления над судьбами людей, оказывающихся жертвами уродливых общественных установлений. Однако остается неизменной исходная эстетическая идея Шоу, убежденного, что «пьеса без спора и без предмета спора больше уже не котируется как серьезная драма». Его собственной наиболее последовательной попыткой создать серьезную драму в точном значении слова была «Святая Иоанна» (1923), представляющая собой версию истории суда и расправы над Жанной дАрк. Почти одновременно написанная из пяти частей пьеса «Назад к Мафусаилу» (1923), действие которой начинается во времена творения и заканчивается в 1920 году, всего полнее иллюстрирует исторические концепции Шоу, воспринимающего хронику человечества как чередование периодов стагнации и творческой эволюции, в конце концов одерживающей верх.

Бернард Шоу  скончался 2 ноября 1950, в Эйот-Сент-Лоренсе.

Презентацию подготовила ученица 11 «А» класса МОУ Ильинская СОШКаталова Юлия


Презентация на тему: Единственно нужное размещение единственно нужных слов


Презентация на тему: Джордж Гордон Байрон 1788-1824


Презентация на тему: ЕГЭ по литературе 2011


title: Презентация на тему: Джордж Ноел Гордон Байрон

text:
Підготували
 учениці 5-А класу
Чортківської Гімназії
Ім.Маркіяна  Шашкевича
Гулька Марія та Гуменюк Христина.
Презентація на тему :«Джордж Ноел Гордон Байрон»
Дитинство поетаБайрон народився  22 січня 1788 у Лондоні.У знатній, але збіднілій аристократичній родині.У 1798  по смерті свого двоюрідного діда успадкував титул лорда й родовий маєток-Ньюстедське абатство.У 1801 пішов в школу у Гарроу.
У грудні 1806 видав першу збірку віршів «Fugitive Pieces»,але за порадою друга знищив.Друге видання цієї збірки складалося з 12 творів і мало змінену назву»Вірші на різні випадки»(Poems on Various Occasions).
Коли йому було 15 р. він закохався в Мері Чаворт.Кохання принесло йому стражданння і щастя.Писав вірші на її честь.
Подорож Середземним морем.Побував у таких мітах як:Португалія,Іспанія,Мальта, Альбанія ,Греція.«За власним досвідом ,а не за книжками ми повинні створити свої судження про людство»Н.Б
Лондонський періодБайрон створив 2 цикла написання віршів1-цикл «східних поем»до них увійшли «Гяур»,»Лара» ,»Корсар»2 цикл-ряд поезій об’єднаних постаттю Наполеона .Написання «Оди до Наполеона Бонапарта»Під час 2 циклу була написана збірка віршів «Єврейські мелодії»
Байрон помер 19 квітня 1824 біля містечка Міссолонги.Його смерть викликала велику скорботу

Вгамуйся,серце.Вибив час.
Нікого нам не зворушить.
Нехай любов обходить нас,
Та нам-любить.
Пожовкли днів моїх листки,
Засох любові цвіт і плід…
Смерть видатного поета


title: Презентация на тему: Джордж гордон Байрон

text:
Джордж гордон Байрон
1788-1824

Біографія та творчість Байрона
Джордж-Ноел-Го́рдон Ба́йрон, шостий барон Байрон (англ. George Noel Gordon Byron) (* 22 січня 1788, Лондон — † 19 квітня 1824,Месолонгіон, Греція) — англійський поет, який став символом романтизму і політичного лібералізму в Європі XIX століття. Учасник Грецької революції.
Джордж Гордон народився в Лондоні в старовинній, але збіднілій дворянській сім'ї. У десять років, після смерті двоюрідного дідуся, успадкував титул лорда та Ньюстедське абатство, старовинний маєток у графстві Ноттінгемшир (великому промисловому центрі Англії). Саме тут Байрон став свідком жахливого визиску пролетаріату й виступів луддитів. «Години дозвілля» (1807) — перша, ще не цілком самостійна збірка віршів. Сатирична поема «Англійські барди і шотландські оглядачі» (1809) поклала початок теоретичній полеміці Байрона з реакційнимромантизмом, якої він не припиняв протягом всього життя. Байрон суворо осуджував поетів т. з. «озерної школи» за зраду прогресивних ідей, нещадно висміював потяг до середньовіччя, містики.

Літературну славу й світове визнання принесли Байрону перші дві пісні «Паломництва Чайльда Гарольда» (1812), написані під враженням подорожі до Португалії, Іспанії, Албанії, Греції, Туреччини. Публікація цього поетичного щоденника знаменувала собою народження революційної течії в англійському романтизмі. Саме тут Байрон уперше заявив про свої симпатії до національно-визвольної боротьбипоневолених народів і про свою ненависть до загарбницьких воєн. Для цього він використав традиційну на той час форму мандрівромантичного героя.Повернувшись до Англії, Байрон бере активну участь у політичному житті країни, ть виступає в палаті лордів проти закону про смертну кару для луддитів та ін. Своє обурення реакційною політикою уряду, ідею неминучості народної помсти Байрон втілив у сатиричній «Оді авторам білля проти руйнівників верстатів» (1812), а також у віршах та епіграмах 1812—1816. У ці ж роки Байрон створює ліричні вірші, в яких тема кохання поєднується з волелюбними ідеями, а також цикл так званих східних поем («Гяур», «Абідоська наречена», 1813, «Корсар», «Лара», 1814, дещо пізніше — «Мазепа», 1818, та ін.), об'єднаних спільними настроями. В цих поемах особливо помітні суперечності світоглядуБайрона — могутній протест поета-романтика проти ненависної йому дійсності і анархо-індивідуалістичні мотиви та песимізм.

Настрої трагічної самотності, відчаю, нігілістичне заперечення можливостей суспільного прогресу особливо виявились у вірші «Пітьма» (1816), у філософській драмі «Манфред» (1817) та в деяких інших творах, написаних після другого вимушеного від'їзду Байрона з батьківщини внаслідок жорстоких переслідувань його панівними класами Англії. Так звана світова скорбота Байрона виникла насамперед під впливом духовної кризи, пережитої поетом у зв'язку з крахом ідеалів Французької революції та реставрацією «старого режиму» в Європі після падіння Наполеона. Сила Байрона в тому, що він зумів перебороти свої вузько індивідуалістичні й песимістичні настрої і в громадсько-політичній діяльності та у кращих творах залишився активним борцем проти реакції за краще майбутнє народу. Цю силу він черпав у живому зв'язку з визвольними рухами сучасності. Навіть у найтяжчі для нього часи внутрішньої розгубленості Байрон вірний своїм демократичним принципам. У поемі «Шільйонський в'язень» (1816) він оспівав мужність швейцарського республіканця 16 ст. Боннівара, створив бойовий гімн англійських луддитів —«Пісня для луддитів» (1816).

У 3-й і 4-й піснях «Чайльда Гарольда» (1817—1818) поет заявляє про свою відданість поглядам французьких просвітників, висловлює віру в справу революції. З 1817 по 1823 Байрон жив в Італії, брав активну участь у боротьбі карбонаріїв. Серед численних творів цього періоду, позначеного найвищим розквітом поетичного генія Байрона, особливе місце належить містерії «Каїн» (1821). Біблійна легенда про перших людей на землі під пером Байрона набирає могутнього атеїстичного й революційного звучання. Мотиви «світової скорботи» поєднуються з ідеямипрометеївського богоборства й гуманізму.
Байрон був не тільки романтиком. Він також написав злободенно-сатиричні твори, позначені виразним реалізмом («Видіння суду», 1821;«Бронзовий вік», 1823, та ін.). Незакінчений роман у віршах «Дон Жуан» (1819— 23; 16 пісень) завершує творчий шлях поета. Це грандіозний критичний огляд суспільного життя тогочасної Європи. Протест Байрона проти соціального й національного рабства, мілітаризму, церкви, порочної дворянсько-буржуазної моралі й тема революційного народу звучать тут з особливою силою, бо розкриваються вони переважно реалістичними художніми засобами. Останні місяці свого життя Байрон перебував у Греції, де в рядах грецької армії боровся за визволення Греції з-під турецького ярма. Там же (в грецькому місті Месолонгіон) він захворів на пропасницю, від якої помер.

Могутня творча індивідуальність і блискучий волелюбний талант поета здобули всесвітнє визнання. Байрон мав надзвичайно великий вплив на передову літературу свого часу. Він завоював любов і пошану Олександра Пушкіна, Віктора Гюго, Генріха Гейне, Шандора Петефі, Адама Міцкевича, Лесі Українки, Павла Грабовського, Івана Франка. За свідченням Енгельса, Байрон був улюбленим поетом англійських робітників епохичартизму. Своїм однодумцем його вважали декабристи. Бєлінський назвав його неосяжноколосальним поетом, Прометеєм нового часу. Твори Байрона перекладалися багатьма мовами; українською мовою їх перекладали Іван Франко, Леся Українка, Павло Грабовський, Пантелеймон Куліш, Микола Костомаров та ін.
Твори Джорджа байрона
Збірка віршів Години дозвілля, 1807.
Поема Англійські барди і шотландські оглядачі, 1809.
Паломництво Чайльда Гарольда (Childe Harold's Pilgrimage), 1812.
Ода авторам білля проти руйнівників верстатів, 1812.
Цикл східних поем(Гяур, Абідоська наречена (1813), Корсар, Лара (1814), Мазепа (1818))
Вірш Пітьма, 1816.
Пісня для луддитів, 1816.
Шийонський в'язень (The Prisoner Of Chillon), 1816.
Філософська драма Манфред, 1817.
Пісні Чайльда Гарольда, 1817—1818.
Беппо (Beppo), 1818.
Мазепа (Mazeppa), 1819.
Дон Жуан (Don Juan), 1819—1824.
Видіння суду, 1821.
Бронзовий вік, 1823.

Зображення

Презентацію зробив:
Наконечний Андрій


text:
Джордж Гордон Байрон
Презентация по литературе
9 класс
Подготовила Пикалева Ирина Германовна
Учитель русского языка и литературы
МБОУ «СОШ №143 с углубленным изучением отдельных предметов»
Республика Татарстан, г. Казань

2012 г.
Джордж Гордон Байрон
«Байрон - гений: властитель наших дум, звук новой чудной лиры…»
А. С. Пушкин
Джордж Ноэл Гордон Байрон родился 22 января 1788 года в обедневшей дворянской семье в Лондоне. Мать Байрона бросила своего мужа и уехала вместе с сыном к себе на родину, в Шотландию. Там мальчик и воспитывался, там же стал сочинять свои первые стихи.
Шотландия
В 1798 году после смерти своего двоюродного деда Байрон получил в наследство титул лорда и поместье Ньюстед в Англии. Там, в аристократическом колледже Гарроу, Байрон и завершил среднее образование, а продолжил учебу в Кембриджском университете, став в 1805 году студентом Тринити-колледжа, который, однако, не закончил.

поместье  Ньюстед
Тринити-колледж
В 1806 году Байрон издал сборник стихов "Поэмы на разные случаи", скрыв свое авторство. В 1807 году вышел второй сборник - "Часы досуга", при его издании Байрон уже не скрывал своего имени. Реакция на этот сборник была разной: от восторженных отзывов до яростной критики.

Испания
Португалия
Греция
В 1809 году Байрон отправляется в путешествие в Испанию, Португалию, Грецию, на остров Мальта, поэт посещает Малую Азию и Турцию. Во время своих странствований Байрон начинает работу над поэмой "Паломничество Чайльд Гарольда".

остров Мальта
Турция
Малая Азия
По возвращении в Англию Байрон вел и активную политическую жизнь, и плодотворно занимался литературой. В 1813 году он публикует поэмы "Гяур" и "Абидосская невеста", в 1814 году выходят поэмы "Лара" и "Корсар", в 1816 году Байрон публикует "Осаду Коринфа" и "Паризину".

Англия
В 1816 году Байрон вновь покидает Англию, и сначала останавливается в Швейцарии, где завершает работу над поэмой "Шильонский узник". Через два года Байрон переезжает в Италию, пишет поэму "Жалоба Тассо", начинает работу над романом в стихах "Дон Жуан".

Швейцария
Италия
В Италии Байрон становится активным участником организации карбонариев, боровшихся за освобождение Италии от Австро-Венгрии, а в 1823 году отправляется в Грецию, принимая участие в освободительной борьбе греков от власти Турции.
Борьбе греческого народа посвящены такие стихи Байрона, как "Последние слова о Греции", "Песнь к сулиотам", "Из дневника в Кефалонии".

карбонарии
 освободительной
  борьбе греков
Байрон становится во главе партизанского отряда. В декабре 1823 года, при осаде, поэт заболевает лихорадкой.
19 апреля 1824 года Байрон скончался. Легкие Байрона были захоронены в Греции (по просьбе его греческих соратников), а тело было доставлено в Англию.

Осада Миссолонги
Значение творчества Д.Г. Байрона
Имя Байрона, поэта, по выражению Пушкина, "оплаканного свободой", всегда близко и дорого тем, для кого святы высокие и прекрасные чувства людей, их благородная борьба против произвола и тирании.
Творчество Байрона было новаторским, в нем содержались идеи, которые волновали как современников, так и последующие поколения. Недосказанное, непонятое Байроном
досказывалось или рождало новые
споры, но всегда его творчество тревожило
умы, будило фантазию. И поэт, как бы
 предвидя это, сказал:
                                    ...жил я не напрасно!
 Поэма в четырёх частях,  публиковалась между 1812 и 1818. Посвящение поэмы — обращение к Ианте, под именем которой скрыта дочь его английских знакомых. «Паломничество Чайльд-Гарольда» описывает путешествия и размышления пресыщенного молодого человека, который разочаровался в жизни полной удовольствий и веселья и ищет приключений в незнакомых землях.
В более широком смысле, это выражение меланхолии и разочарования, которые ощущает поколение, утомлённое эпохой Великой французской революции и последовавших за ней наполеоновских войн. Обозначение главного героя происходит от старинного английского титулования childe («чайльд») — средневекового обозначения молодого дворянина, который был ещё только кандидатом в рыцари. Этот титул, как указывает автор поэмы, был выбран как наиболее сообразный со старинной формой стихосложения.
Поэма содержит элементы, которые принято считать автобиографичными, так как Байрон создаёт часть сюжетной линии исходя из опыта, полученного во время путешествий по Средиземноморью вообще, и в частности Албании, Испании, Португалии, Эгейскому морю и Греции в 1809—1811 годах[1]. «Ианта» — это его ласковое обращение к Шарлотте Харли, 13-летней дочери Леди Оксфорд (прапрабабушки художника Фрэнсиса Бэкона).
В целесообразности издания первых двух частей Байрон чрезвычайно сомневался, поскольку очень многое в них было напрямую сопоставимо с его личностью и судьбой. Они были изданы Джоном Мюрреем по настоянию друзей Байрона в 1812 и принесли как произведению, так и его автору неожиданное внимание общественности. Байрон позже писал: «я проснулся однажды утром и узнал, что знаменит»
Байронический герой
Поэма выявила в себе первый пример
байронического героя. Идея байронического
героя несет в себе множество следующих
различных характеристик:
Герой должен иметь высокий уровень интеллекта и восприятия, а также — быть в состоянии легко приспособиться к новым ситуациям и использовать хитрость для собственной выгоды. Так, Чайльд-Гарольд прекрасно образован, воспитан и умен, а также наделен внешней привлекательностью, стилем и тактом. Кроме очевидного очарования, которое это автоматически создает, он борется со своей честной прямотой, будучи склонным к колебанию настроений или биполярным стремлениям.
В целом, герою присуща непочтительность
 к любой
власти, — таким образом,
создаётся
изображение байронического
 героя как изгнанника или изгоя.
Также у героя есть склонность быть
высокомерным и циничным,
потворствуя саморазрушительному поведению, которое сочетается с потребностью обольщения женщин.
                   Таинственность героя — безусловно усиливающий фактор его сексуальной
                                     привлекательности, однако
                                        ещё более провоцирующий
                                         его частое столкновение с теми
                           или иными проблемами.

http://www.philology.ru/literature3/usmanov-81.htm
http://aphorism-list.com/biography.php?page=bayron
http://ru.wikipedia.org/wiki/%D0%9F%D0%B0%D0%BB%D0%BE%D0%BC%D0%BD%D0%B8%D1%87%D0%B5%D1%81%D1%82%D0%B2%D0%BE_%D0%A7%D0%B0%D0%B9%D0%BB%D1%8C%D0%B4-%D0%93%D0%B0%D1%80%D0%BE%D0%BB%D1%8C%D0%B4%D0%B0
http://www.google.ru/imgres?q=чайльд+гарольд&hl=ru&newwindow=1&sa=X&biw=1204&bih=805&tbm=isch&prmd=imvns&tbnid=rhzCdg
http://wap.fictionbook.ru/author/viktor_nikolaevich_eremin/100_velikih_literaturniyh_geroev/read_online.html?page=9
http://www.google.ru/imgres?q=чайльд+гарольд&hl=ru&newwindow=1&sa=X&biw=1204&bih=805&tbm=isch&prmd=imvns&tbnid=KiInM_PIi
http://www.rudata.ru/wiki/%D0%91%D0%B0%D0%B9%D1%80%D0%BE%D0%BD,_%D0%94%D0%B6%D0%BE%D1%80%D0%B4%D0%B6_%D0%9D%D0%BE%D1%8D%D0%BB%D1%8C_%D0%93%D0%BE%D1%80%D0%B4%D0%BE%D0%BD
http://fotki.yandex.ru/users/arminas-k/view/168430/?page=2
http://cynicat.diary.ru/p170398678.htm?oam
http://skygid.ru/shotlandiya/
http://www.stragtur.com/country.php?id=9
http://www.intergid.ru/country/16/


Презентация на тему: «Единство человека и природы в повести В. П. Астафьева «Ода русскому огороду»


Презентация на тему: Эдмунд Кин 1787 - 1833


Презентация на тему: Эдгар По- родоначальник жанра детектива


title: Презентация на тему: ЕГЭ – 2012 литература

text:
1.http://5litra.ru/ege-online
2.http://ege.yandex.ru/literature
3.http://www.alleng.ru/
4.http://masu.moeobrazovanie.ru/shpargalka_po_literature.html


title: Презентация на тему: Эдуард Аркадьевич Асадов

text:
МКВ(С) ОУ вечерняя (сменная) общеобразовательная школа с.Тополево Хабаровского муниципального района Хабаровского краяК  80-летию поэта  Эдуарда АсадоваПодготовила: учитель литературы Черкасова Н.Д.

Эдуард Аркадьевич Асадов (1923-2004)
7 сентября 1923 года в Туркмении  родился мальчик, получивший имя Эдуард. Его родители, Аркадий Григорьевич и Лидия Ивановна Асадовы, по национальности армяне, работали тогда учителями в городке Мерв. Первыми впечатлениями их сына были стаи голубей, узкие улочки и шумные базары азиатского города и много-много радостного оранжевого цвета – пески, фрукты, солнце. Может быть, именно эти картины детства дали впоследствии столько чистой романтики его стихам.
Первые стихи
Когда Эдуарду исполнилось шесть лет, умер его отец, и мать с сыном переехали в Свердловск к дедушке мальчика Ивану Курдову, врачу по профессии. Почти все школьные годы Эдуарда прошли на Урале – здесь он написал во втором классе первые свои стихи, здесь ходил в театральный кружок Дворца пионеров, которым руководил в то время замечательный педагог и режиссер Леонид Диковский.
Первое публичное выступление
. В 1939 году мать Эдуарда, как опытная учительница, получила работу в столице, и семья переехала в шумную Москву, где на день Советской Армии шестнадцатилетний Эдуард впервые выступил со своими стихами публично. Творческая натура юноши требовала развития, и Эдуард колебался, куда ему поступать – в литературный институт или все-таки в театральный? Но через неделю после школьного выпускного бала началась война, и вместо института юный поэт отправился добровольцем на фронт. Уже на следующее утро после заявления, поданного в райком комсомола, Эдуард Асадов сел в воинский эшелон.
В годы войны
Направили его под Москву, в одно из знаменитых подразделений гвардейских минометов, а через полтора месяца под Ленинград. Дивизион, в котором Асадов служил наводчиком орудия, воевал на Волховском фронте. Весной 1942 года он стал командиром орудия, а между тяжелыми боями по-прежнему писал стихи. Некоторые из его военных стихотворений вошли в первую изданную книгу.

Офицером на фронт
Во время войны в войсках была огромная нехватка офицеров, и лучших бойцов отправляли по приказу в военные училища, где двухлетний курс нужно было пройти всего за несколько месяцев. С осени 1942 учился и Эдуард Асадов – в Омском артминометном училище. Закончив его почти на «отлично», Эдуард получил звание лейтенанта и весной 1943 года стал начальником связи дивизиона на Северо-Кавказском фронте. Потом его назначили на Четвертый Украинский фронт – сначала помощником комбата, а позже командиром батареи. Освободив Перекоп, войска двинулись к Крыму.
Подвиг поэта
3 мая 1944 года батарея Асадова была фактически разбита, но зато уцелело много ракетных снарядов. Решив передать их другой батарее, Эдуард вместе с шофером Акуловым повели тяжело нагруженную машину по склону Сапун-горы вверх. Когда машина выбралась на плоскогорье, ее мгновенно заметили с воздуха и прошили пулеметной очередью. По счастью, в этот момент оба бойца не пострадали, но мотор стал работать с перебоями, и машина шла очень медленно. На самом опасном участке пути Асадов вылез из кабины и зашагал впереди машины, указывая водителю дорогу среди воронок и камней. Уже почти около батареи Ульянова рядом взорвался снаряд, и Эдуарда тяжело ранило. В этом рейсе сквозь смерть он и раненый остался на ногах и машину до места довел. Задание было выполнено, а залп, данный довезенными снарядами, спас от гибели сотни людей. Лейтенант Асадов получил за этот подвиг орден Красной Звезды, а спустя полвека стал Героем Советского Союза.
Зрение вернуть невозможно…
В госпитале выяснилось, что вернуть Эдуарду зрение невозможно. В двадцать один год он навсегда стал слепым. Но Асадов совершил еще один подвиг – сумел поверить в то, что жизнь не закончилась. Между операциями Эдуард продолжал сочинять стихи и, наконец, решился послать их профессионалу, чтобы выяснить для себя, не пустым ли делом он занимается. Зная, что Корней Чуковский не только автор детских книг, но и серьезный и беспощадный критик, Асадов отправил ему свои произведения. Ответ пришел очень быстро. Чуковский откомментировал практически каждую строчку стихов, но в конце письма сообщил, что считает Асадова истинным поэтом, и пожелал ему успехов.
В Литературном институте
В сентябре 1946 года Асадов стал студентом Литературного института. Его наставниками и преподавателями оказались Павел Антокольский, Алексей Сурков, Евгений Долматовский – известные советские поэты. Вместе с Эдуардом учились тогда Расул Газматов и Евгений Винокуров, Владимир Солоухин и Константин Ваншенкин, Юлия Друнина и Маргарита Агашина, Григорий Бакланов и Владимир Тендряков и еще многие из прославившихся в будущем прозаиков, поэтов и драматургов. Тем не менее, именно Асадов выиграл институтский конкурс на лучшую поэму. Второе место присудили тогда Владимиру Солоухину, а на третьем оказались Максим Толмачев и Константин Ваншенкин. Поэма «Снова в строй» была напечатана в 1948 году в журнале «Огонек» и стала первой публикацией Асадова. Год спустя она получила самые высокие отзывы на обсуждении в Союзе писателей.

«Светлые дороги»
В 1951 году Эдуард получил «красный» диплом Литературного института, а в свет вышла его первая книга стихотворений под названием «Светлые дороги». Асадова приняли в Союз писателей, и начались частые поездки по Союзу, творческие встречи, читательские вечера в десятках городов.
Литературные вечера Асадова
Через десять лет Эдуард Асадов уже был не только признанным, но и очень популярным поэтом. Его книги выходили стотысячными тиражами и мгновенно раскупались. Литературные вечера поэта шли с неизменными аншлагами не только в провинции, но и в самых крупных концертных залах , вмещавших три тысячи человек
Строки наполненные любовью и жизнью
На этих вечерах постоянно присутствовала жена Асадова, Галина Разумовская, замечательная актриса Москонцерта. Слепой поэт устраивал настоящие творческие праздники, на которых рассказывал факты из своей биографии, отвечал на вопросы и записки. Его подолгу не отпускали со сцены, затягивая встречи на много часов. И причиной тому было не столько личное обаяние Эдуарда Аркадьевича, сколько его прекрасные стихи, каждая строчка которых, даже самая печальная, полна любви и жизни.

«Когда я сгину в вихре грозовом…»
Эдуард Асадов скончался 21 апреля 2004 года. Его проводили в последний путь на московском Кунцевском кладбище – но сердце поэта по его завещанию захоронено на севастопольской Сапун-горе, где шестьдесят лет назад он совершил свой военный подвиг.


Презентация на тему: ЕГЭ по литературе


title: Презентация на тему: Джордж Ноел гордон байрон

text:
Джордж Ноел гордон байрон

Розстання
Те скорбне розстання
На довгі літа,
Останні зітхання
I холодність та,
Безслізна розлука,
Цілунки сумні
Сьогоднішню муку
Віщали мені.
Ті роси до світу,-
Ті сльози між віт,-
Були мов приміта
Сьогоднішніх бід.
Ти слово зламала,
Про тебе в юрбі
Начувсь я не мало,
Улігши ганьбі.
Стоуста неслава
Про тебе гримить.
Як я нелукаво
Таку міг любить?
Тебе зневажає
Юрби поговір:
Не знає, що знаю
Тебе я надмір.
...Стрічались ми тайно -
Й печаль я таю.
Забула, звичайно,
Любов ти мою.
Якби в цім безслав'ї
Й зустрілися ми,
Тебе б привітав я
Мовчанням, слізьми.

Підготувала
учениця 9 класу
Іркліївської ЗОШ
Білоножко Оксана


title: Презентация на тему: Эдгар Аллан По

text: Mellonta Tauta


Презентация на тему: Эдуард Успенский


title: Презентация на тему: Джозеф Редьярд Киплинг

text:
http://knigostock.com/viewtopic.php?f=5&t=164
http://nnm.ru/blogs/spiridonn/dzhozef-redyard-kipling-dnyu-rozhdeniya-posvyashaetsya/
http://images.yandex.ru
http://www.manwb.ru/articles/arte/literature/Kipling/
http://meotis.livejournal.com/118086.html


title: Презентация на тему: ead0be0c662fe885d298f5901ef2c872

text:
І. Я.Франко
Фокусуючі запитання:

Як звати головного героя новели?
Поясніть другу назву новели «Із записок відлюдька».
Напередодні якого свята відбуваються події?
Розкажіть про спосіб життя Хоми.
Хто така Сойка, як її справжнє ім`я ?
Які образи-символи є в новелі?
Чому розлучились герої?
Доведіть, що Хома і Марія справді кохали одне одного.
Поясніть початок листа : «Чи тямиш мене?»
Якою була поведінка Хоми під час читання листа, про що це свідчить?
Чому Сойка наважилась через 3 роки все-таки повернутися до Массіно?
Що символізують крила давно вбитої сойки?

Сюжетний ланцюжок:

Експозиція:  Герой – естет готується до зустрічі Нового року. Ніщо суспільне його не хвилює. Він самотньо  милується мистецтвом, книгами, квітами.
Зав’язка:      Лист від незнайомки.
Розвиток дії: Історія кохання Марії до Массіно, ревнощі до сойки, брак пристрасті з боку чоловіка.
КУЛЬМІНАЦІЯ: Втеча з практикантом, пограбування батька Генріхом.
Розвиток дії: Перебування із Зигмундом у банді злочинців; допомога крадіям. Арешт Зигмунда; поїздка в Іркутськ із Володею. Нудьга. Програш у карти. В руках у купця. Напад на купця. Героїня стає другою дружиною капітана-ісправника Серебрякова. Втеча Марії в Порт-Артур. Російсько-японська війна. Догляд за пораненим чоловіком. Мрія про Массіно.
Розв’язка: Герой – оповідач змінює свої погляди, починає розуміти справжнє життя. Марія повертається до нього.
Позасюжетні  елементи:   описи (пейзажі, портрети), роздуми героя, коментарі.

На театральній сцені:

Заголовок
підзаголовок

 Сойка (Garrulus glandarius), птах родини воронових, відіграє роль "поліцейського лісів":
вона завжди на сторожі, своїм скрипучим голосом подає знак лісовим мешканцям про появу людини набагато раніше чим людина її помітить. Довжина тіла близько 34 см, вага 147 — 196 г. В природі сойка уникає відкритих місць, більше полюбляє перельоти з крони на крону. По землі пересовується невпевненими стрибками, тому внизу довго не затримується. Також сойка має здатність переймати звуки інших птахів.

Імітаторські здібності сойки достатньо хороші. Їй підвладні, напевно, не тільки всі звуки живої природи, а й нескінченна різноманітність механічних звуків. Сойка може "стукати", ніби вдаряє дзьобом об дерево, "скрипіти", як незмазане колесо воза. Іноді можна опинитися свідком і спільного співу сойок. Кожна з них навперебій спочатку видає мінорну свистячу трель, після якої йдуть тихий клекіт, щиглики, глухий передзвін. До квітня подібні концерти закінчуються, після чого спів сойки можна тільки іноді почути на гніздовий ділянці. У всіх випадках спів сойки - явище вкрай короткочасне і нерегулярне. Воно припиняється з появою гнізда, і аж до вильоту пташенят сойка робиться однією з наймовчазніших і лякливих птахів.

Сойка належить до найбільш обдарованих пересмішників. Альфред Брем так описує здібності сойки: "Іноді птах кричить, як кішка: "мяу ", а нерідко глухим черевомовним голосом, але абсолютно ясно вимовляє слово" маргольф "... вона відтворює всі звуки і шуми, які чує у своїй окрузі. Вона так досконало передає нявкаючий заклик мишоїда, що здається, ніби це властивий їй самій, а не запозичений крик ... Іноді сойки вчаться вимовляти окремі слова, а частіше насвистувати короткі мелодії".

Короткий зміст:
    Оповiдач говорить, що завтра Новий рiк i сорок рокiв iз дня його народження. Вiн хотiв би зустрiти це свято спокiйно, з гiднiстю, як робить це вже два роки поспiль. Ранiше вiн теж зустрiчав Новий рiк у великiй веселiй i шумнiй компанiï. Але тепер такого не хоче. Вiн послухає улюблену музику, почитає журнали, помилується квiтами, що саме розквiтли, може побути хоч дитиною, хоч героєм, головне — самим собою. З товаришами по роботi, з друзями, знайомими вiн поводиться чемно, навiть дружньо, але стримано, нiкого не впускає у свою душу, та нiхто особливо й не прагне цього.
   Раптом служник приносить йому листа з далекого Порт-Артура. Оповiдач сумнiвається, вiдкривати його чи нi, читати чи так просто вкинути у вогонь. Адже там, мабуть, скiльки слiв написано, а вiдомо ж, що досить одного, щоб убити людину чи на довгi лiта зробити її нещасливою. Все-таки вiдкрив. Це був лист вiд дiвчини, з якою вiн колись зустрiчався i про яку думав, що ïï вже давно й на свiтi немає. Вона жартiвливо називала себе Сойкою,
i в листi лежало засушене сойчине крило.
    Маня була дочкою лiсника. Вони познайомилися в лiсi, i його вразив ïï дивний мисливський одяг, ïï смiх, безжурна енергiя, що так i випромiнювалася з неï.Сойка питала в листi, чи пам'ятає вiн ïï смiх, ïхнi зустрiчi пiд хатиною, те, як дивилася на них сойка з дерева, як вона почала ревнувати пташку до коханого, котрого та будила ранiше за неï, як убила ту сойку з рушницi, а потiм довго плакала. Вона зiзнається, що грала з ним, але так, як кокетує квiтка, розкриваючи нiжнi пелюсточки й розливаючи навколо себе чарiвнi пахощi.
Вiн був спокiйним, лiнивим егоïстом, тому не втримав ïï коло себе.

   Одноï ночi вона втекла з молодим практикантом Генрисем. Але гiрко помилилася. Скромний хлопець виявився зовсiм не тим, за кого себе видавав, а злодiєм. I поïхали вони не до багатих родичiв Генрися, а за кордон у вояж разом iз бандою крадiïв. Коли Генрися заарештували, вона змушена була врятувати того, звабивши полiцмейстера.Тепер вона сидить у Порт-Артурi, де триває вiйна з японцями, бiля тяжко пораненого чоловiка й чекає, коли стане вiльною. Вона береже ту червону в бiлих цяточках сукню, в якiй втекла, i хоче приїхати в нiй до нього, аби лиш тiльки його побачити, якщо вiн хоч краплину пам'ятає ïï та своï до неï почуття.
    Тiльки багато пiзнiше дiзналася, що ïï батька обiкрали, забрали грошi зi скарбницi, вiн швидко пiсля того помер, так i вважаючи ïï злодiйкою.Генрися, цього нiкчемного п'яничку-злодюжку, нiбито впiймали знову, i вiн зник назавжди. А Маня дiсталася ïхньому ватажку, Зигмунду. Якось арештували й того. Вона залишилася вiльною. Сiла в поïзд i поïхала. У дорозi познайомилася з iнженером Володею, швидко з ним змовилась i поïхала за його призначенням до Сибiру. У глухоманi Володi швидко все набридло, вiн почав пити й грати в карти, поки й програв ïï саму багатому золотопромисловцю, ласому до жiнок.
           Навеснi бiля Красноярська на них напали якiсь волоцюги i вбили Никанора Ферапонтовича, а ïï забрали. Це виявився той же Зигмунд. Але Маня дiсталася iншому, ïхньому ватажковi. Зигмунд навiв роту солдатiв, ватажка вбили, арештували й наводчика. Жiнка дiсталася капiтану-справнику, i це було найтяжче, найстрашнiше з того, що вона зазнала в життi. Капiтан тримав ïï разом iз законною дружиною. I п'яний бив обох, не розбираючи. Нарештi Маня втекла вiд нього, хотiла утопитися, але натрапила на поïзд, яким ïхали вiйська на вiйну з Китаєм. I поïхала з ними, ïй було байдуже, куди i з ким.Тепер ось грають гармати, напевне, починається новий штурм. Але вона йде до моря, щоб передати листа китайцевi, i вiрить, що Вони все-таки колись зустрiнуться, якщо не на цьому свiтi, то на тому.

Оповiдач схаменувся близько дванадцятоï. Оце так свято, проведене в сльозах! Мабуть, романтична дiвчина повидумувала... Де вона тепер?
Раптом дзвiнок у передпокоï. Iвась говорить, що прийшла якась дама у вуалi й хоче бачитися з паном радником.
Зняла хутро й сидить у легкiй червонiй сукнi з бiлими цятками.
Коментар:
У новелi I. Франка «Сойчине крило» змальована жiноча доля в новiтнiй iнтерпретацiï. Героïня дуже помилилася у своєму виборi, i це призвело до тяжких моральних та фiзичних страждань. Тому вона згадує своє перше чисте й незаплямоване кохання, хапається за нього, хоч у листi, як за рятiвну соломину. Герой-адресат уособлює боротьбу мiж байдужим, вiдстороненим вiд людських пристрастей естетом i живим чоловiком з живими почуттями. Його настроï та свiтогляд змiнюються разом iз перипетiями в листi; перемагають добро й великодушнiсть.

Продовження сюжетного ланцюжка до твору                               І. Франка « Сойчине крило» ( зразок )

Експозиція: Входить до кабінету Хоми Марія. Обоє спочатку мовчать.
Зав’язується  розмова.
Розвиток дії: Вони поринають у спогади. У обох шалено б’ється серце.Кульмінація: Хома робить відважний крок і пропонує Марії одружитися, бо після сьогоднішньої зустрічі не уявляє своє життя без неї.
Розвиток дії: Дівчина сприймає цю пропозицію не серйозно, бо не може повірити в його щирі наміри після всього, що вона  вдіяла. Массіно знову поринає у самотнє життя, ні з ким не спілкується. Марія весь час думає про Хому. Усвідомлює, яку помилку  допустила. В якусь мить кидає усі справи і їде до Массіно.
Розв’язка: Він не тримає  зла на Марію і добре її розуміє. Дівчина приймає пропозицію одружитися. Вони щасливо доживають свої останні роки життя.

Питання для обговорення:
Хто винен у тому, що Хома та Марія розлучилися?
Чи зустрілися б вони, якщо б Марія не надіслала листа?
Як ви розцінюєте той факт, що вона першою пішла на примирення?
Які якості повинні виробити в собі закохані, щоб не розлучатися?

Проблемне питання:
Чому  Іван Франко ввів образ пташки сойки?
ДЖЕРЕЛА:
fij.com.ua/.../588-Onovlennya_dush_V_dly...