title: Презентация на тему: Михаил Булгаков «Мастер и Маргарита

text:
Михаил Булгаков
«Мастер и Маргарита»
Гриценко Наталия
11 – Б класс
2
План
Биография
Творчество
«Мастер и Маргарита»
3
 	Михаил Булгаков родился в Киеве 15 мая 1891 года. Его отец был профессором Киевской духовной академии. Некоторое время Михаил получал домашнее образование, а потом отец отдал его в очень престижную на тот момент Александровскую гимназию. Это время позволило Булгакову раскрыть свои многочисленные таланты. Он рисовал, писал стихи и прозу, занимался пением.  В 1909 году Булгаков поступил на медицинский факультет Киевского университета святого Владимира. Во время первой мировой войны вместе со своей супругой Татьяной работал в госпитале. А потом Михаил добровольно ушел на фронт, где обретал опыт работы военным хирургом.
4
 	После университета началась карьера гражданского врача Михаила Булгакова. В 1919–1921 годах он проживал во Владикавказе. Там он освоил журналистскую профессию и начал писать тексты для театральных выступлений. В 1922 году, находясь уже в Москве, Булгаков опубликовал «Необыкновенные приключения доктора». Затем было много произведений Михаила Булгакова, которые вызывали негодование официальных властей. В частности, цензура запретила публиковать «Собачье сердце».

5
 	С 1928 года Булгаков работал над романом «Мастер и Маргарита». В итоге это произведение  стало культовым в мировой литературе. 10 марта 1940 года гениальный писатель умер, оставив после себя множество уникальных произведений, актуальность которых не утратилась по сей день.
Родители
Отец — Булгаков Афанасий Иванович                Мать — Булгакова Варвара Михайловна
6
Жены
Лаппа Татьяна Николаевна (1892—1982) — первая жена, основной прототип персонажа Анны Кирилловны в рассказе «Морфий».
Белозёрская Любовь Евгеньевна (1895—1987) — вторая жена.
Булгакова Елена Сергеевна (1893—1970) — третья жена, хранительница литературного наследия. Основной прототип персонажа Маргариты в романе «Мастер и Маргарита».
7
8
 Повести и романы Михаила Булгакова

«Похождения Чичикова» (1922)
«Белая гвардия» (1922—1924)
«Дьяволиада» (1923)
«Записки на манжетах» (, 1923)
«Багровый остров» (1924)
«Собачье сердце» (1987)
«Великий канцлер. Князь тьмы» (1928—1929)
«Копыто инженера» (роман, 1928—1929)
«Тайному другу» (1929,опубликована в 1987 )
«Мастер и Маргарита» (роман, 1929—1940, опубликован 1973)
«Жизнь господина де Мольера» (роман)
«Театральный роман» («Записки покойника») (1936—1937)
9

«Классической является та книга,  которую некий народ или группа народов на протяжении долгого времени решают читать так, как если бы на ее страницах все было  продумано, неизбежно и глубоко, как космос,  и допускало бесчисленные толкования» 					Х.Л. Борхес.

10
11
Тема романа

Основная тема романа "Мастер и Маргарита" - борьба добра и зла. Большинство персонажей символизируют зло. Жадность, взяточничество, зависть, притворство, предательство и т.д. - все эти качества в большей или меньшей степени являются злом и именно они присущи героям романа. Любовь, напротив, символизирует добро.

12

В романе более 500 персонажей, но только двое любят по-настоящему, живут по-настоящему. Мастер и Маргарита являются практически единственными положительны-ми, достойными персонажами. В образах Мастера и Маргариты Булгаков создал простых русских людей. Чтобы понять героев Булгакова, нужно поставить их рядом с героями Достоевского и Толстого, жизнь которых переполнена сомнениями, поисками, свойства и качества которых передают лучшие черты и особенности русского национального характера.
13
История создания Романа «Мастер и Маргарита»
Роман «Мастер и Маргарита» явился итогом всей жизни Булгакова, его лучшим творением. Роман принес писателю мировую известность, был и остается одним из самых читаемых произведений XX века. Прочитав роман в рукописи, А.А. Ахматова сказала об авторе: «Он гений».Над созданием романа Булгаков работал в течение 12 лет. К концу 30-х годов была завершена 15 глава романа. Елена Сергеевна, жена писателя, отнесла одну главу в газету и ее напечатали. Последовавшая критика ясно дала понять, что о публикации всего романа не может быть и речи. Булгаков пытался сжечь рукопись романа. Однако ему не стало легче. Роман продолжал жить в мыслях писателя. Пророческими оказались слова Воланда: «Рукописи не горят». Вскоре писатель восстановил рукопись. Роман был закончен 22-23 мая 1938 года. 14 мая 1939 года были внесены важные изменения в конец романа и его эпилог.
14
Узнав о смертельной болезни, Булгаков начал диктовать жене поправки к роману и продолжал работать над ним до последних дней своей жизни. Лишь через 30 лет, благодаря усилиям той же Елены Сергеевны, он был напечатан в сокращении в журнале «Москва» (1966-1967 гг.).
Первоначально роман задумывался как продолжение темы «дьяволиады», начатой им в 20-е г. В процессе работы задуманная тема отошла на второй план, уступив место истинным героям.

15
Персонажи
16
Мастер
Профессиональный историк, выигравший крупную сумму в лотерею и получивший возможность попробовать себя в литературном труде. Став писателем, сумел создать гениальный роман о Понтии Пилате и Иешуа Га-Ноцри, но оказался человеком, не приспособленным к эпохе, в которой жил. Он был доведён до отчаяния гонениями со стороны коллег, жестоко раскритиковавших его произведение. Нигде в романе не упоминается его имя и фамилия, на прямые вопросы об этом он всегда отказывался представляться, говоря — «Не будем об этом». Известен только под прозвищем «мастер», данным Маргаритой. Сам считает себя недостойным такого прозвания, считая его капризом возлюбленной. Мастер — лицо, достигшее наивысших успехов в какой-либо деятельности, может быть, поэтому он отвергнут толпой, которая не в состоянии оценить его талант и способности. Мастер, главный герой романа, пишет роман об Иешуа (Иисус) и Пилате. Мастер пишет роман, по-своему интерпретируя евангельские события, без чудес и силы благодати — как у Толстого. Мастер общался с Воландом — Сатаной, свидетелем, по его словам, произошедших, описываемых событий романа.
17
Маргарита Николаевна
Красивая, обеспеченная, но скучающая в браке жена известного инженера, страдающая от пустоты своей жизни. Случайно встретившись с Мастером на улицах Москвы, с первого взгляда полюбила его, страстно поверила в успех написанного им романа, пророчила славу. Когда Мастер решил сжечь свой роман, ей удалось спасти только несколько страниц. Далее заключает с мессиром сделку и становится королевой сатанинского бала, устраиваемого Воландом, чтобы вернуть себе пропавшего без вести Мастера. Маргарита — это символ любви и самопожертвования во имя другого человека. Если называть роман, не используя символы, то «Мастер и Маргарита» трансформируется в «Творчество и Любовь».

18
Воланд
Сатана, посетивший Москву под видом иностранного профессора чёрной магии, «историка». При первом же появлении (в романе «Мастер и Маргарита») повествует первую главу из Романа (об Иешуа и Пилате). Основной чертой внешности являются дефекты глаз. Внешний вид: «росту был не маленького и не громадного, а просто высокого. Что касается зубов, то с левой стороны у него были платиновые коронки, а с правой — золотые. Носил дорогой серый костюм, дорогие заграничные туфли под цвет костюма, всегда при себе имел трость, с черным набалдашником в виде головы пуделя; правый глаз черный, левый почему-то зеленый; рот какой-то кривой. Выбрит гладко». Курил трубку и постоянно носил с собой портсигар.

19

Фагот
Один из персонажей свиты Сатаны, всё время ходящий в нелепой клетчатой одежде и в пенсне с одним треснутым и одним отсутствующим стеклом. В своём истинном облике оказывается рыцарем, вынужденным расплачиваться постоянным пребыванием в свите Сатаны за один когда-то сказанный неудачный каламбур о свете и тьме.
У Коровьева-Фагота есть некоторое сходство с фаготом — длинной тонкой трубкой, сложенной втрое. Булгаковский персонаж худ, высок и в мнимом подобострастии, кажется, готов сложиться перед собеседником втрое.

20
Азазелло
У древних евреев Азазель был козлообразным духом пустыни. Так зовут отрицательного героя ветхозаветной, падшего ангела, который научил людей изготовлять оружие и украшения. Вероятно, Булгакова привлекло сочетание в одном персонаже способности к обольщению и к убийству. Маргарита во время их первой встречи в Александровском саду
21
Кот Бегемот
Персонаж свиты Сатаны, шутливый и беспокойный дух, предстающий то в образе гигантского кота, ходящего на задних лапах, то в виде полного гражданина, физиономией смахивающего на кота. Прототипом этого персонажа является одноимённый демон Бегемот, демон чревоугодия и распутства, умевший принимать формы многих крупных животных. В своём истинном облике Бегемот оказывается худеньким юношей, демоном-пажом.
22

Гелла
Ведьма и вампир из свиты Сатаны, смущавшая всех его посетителей привычкой не носить на себе практически ничего. Красоту её тела портит только шрам на шее. В свите Воланда играет роль горничной. Воланд, рекомендуя Геллу Маргарите, говорит, что нет той услуги, что она не смогла бы оказать.
23
Михаил Александрович Берлиоз
Председатель МАССОЛИТа — литератор, начитанный, образованный и скептически относящийся ко всему человек. Проживал в «нехорошей квартире» на Садовой, 302-бис, куда позже на время пребывания в Москве поселился Воланд. Погиб, не поверив предсказанию Воланда о своей внезапной смерти, сделанному незадолго до неё. На балу Сатаны его дальнейшая судьба была определена Воландом по теории, согласно которой каждому будет дано по вере его…. Берлиоз предстает перед нами на балу в образе собственной отрезанной головы. В дальнейшем голова была превращена в чашу в виде черепа на золотой ноге, с изумрудными глазами и жемчужными зубами….крышка черепа была откинута на шарнире. В этой-то чаше дух Берлиоза и обрел небытие.

24
Символы
25
Москва - глобальный символ романа. В.И.Немцев называет ее «сгустком «земных» проблем, крепко привязанных к советским реалиям». В романе Булгакова Москва символизирует хаос, беспорядок, водоворот. Это чувствует Рюхин, возвращаясь из клиники Стравинского: «Вот и лес отвалился..., и река ушла куда-то в сторону, навстречу грузовику сыпалась разная разность..., - словом, чувствовалось, что вот-вот она, Москва, тут же, вон за поворотом, и сейчас навалится и охватит.» Это видит Маргарита, пролетая над «реками кепок», от которых «отделялись ручейки и вливались в огненные пасти ночных магазинов»: «Э, какое месиво! - сердито подумала Маргарита, - тут повернуться нельзя.»  О фетишизме москвичей говорит В.Г.Маранцман: «В романе коммунистическая Москва представлена как шаг назад от христианства, возвращение к культу вещей и бесов, духов и призраков»
26
Солнце  - в романе этот символ осмыслен философски. В христианском мире солнце означает воскресение и бессмертие. Именно бессмертие Иешуа символизирует беспощадное солнце в ершалаимских главах. В московских же - оно является толчком к пути Берлиоза в бесславное небытие.С символикой солнца связан возраст Иешуа – «человека лет двадцати семи». В пасхальных таблицах встречается такой термин, как «круг солнца». Чтобы все дни седмичные возвратились на круги своя, надлежит пройти семи простым годам и семи високосным, високос же бывает через три года на четвертый, следовательно, должно пройти семи простым трижды взятым, семи високосным или двадцати восьми годам. Этот круг в двадцать восемь лет и называется кругом солнца. Появление Иешуа знаменует скорое возвращение на круги своя.
27
Луна -предвестник переломных событий, связанных с волшебством. В преддверии встречи с Лжеваренухой и Геллой  Римский «увидел луну, бегущую в прозрачном облачке. Почему-то приковавшись к ветвям, Римский смотрел на них, и чем больше смотрел, тем сильнее его охватывал страх.»
Для Булгакова только полная луна была символом гармонии в мире, поэтому он одного из персонажей-литераторов пренебрежительно назвал «Тамара Полумесяц»
Полнолуние - мистическое время, время получения тайного знания. В романе луна становится покровительницей Маргариты и сопровождает ее всегда: «лунный свет лизнул ее с правого бока», «волосы Маргариты давно уже стояли копной, а лунный свет со свистом омывал ее тело», «лунный свет ее приятно согревал».
Луна - символ времени и вечности. В романе Булгакова она также стала символом связи времен и пространств. Лунная дорога, которую видит во сне прокуратор и которую дарует ему Мастер - мост между небом и землей, грехом и искуплением.
28
Зеркало  - может стать символической дверью, через которую душа переходит на другую сторону бытия. Вот почему Мастер и Маргарита находят свой «вечный приют» в лунном сиянии.
	 Зеркало не только отражает действительность, но и является переходом в иное измерение, в пространство, где миражи предстают повседневной реальностью. («Прямо из зеркала» в квартире №50 вышли Коровьев, Бегемот и Азазелло; сделав несколько втираний волшебного крема, «Маргарита глянула в зеркало.... закрыла глаза, потом глянула еще раз и буйно расхохоталась.»)
	Зеркало - символ, указывающий на универсальность устройства мира как особой системы отражения. (Такой же оптической системой является и глобус Воланда - модель мироустройства, в которой пересекаются пространства и эпохи.)
29
Треугольник – очень распространенный символ, и в разных знаковых системах он имеет самые разные значения. В масонской символике это Всевидящее око Бога, Л.М.Яновская в работе «Треугольник Воланда» допускает мысль, что это начальная буква слова «дьявол». В приложении «Антихрист в России» к журналу «Гонец» сказано: «По откровению Диавол возомнил о себе, что он подобен Всевышнему. Каббалистическая тетраграмма, или масонская печать, посему и изображает Диавола тоже равносторонним треугольником. Но только обращенным вершиною вниз, а не вверх. Обозначая тем самым полную противоположность сатаны Богу.» Булгаков не указал, как располагается вершина треугольника.

30

Голова - в романе распространена символика головной боли. Головная боль Пилата - знак раскола, дисгармонии, символ тоски по нравственному ориентиру.
	 Сатирической символикой наполнен мотив «отрезанной головы» Берлиоза. В.Турбин, увидел в этом пародию на евангельский мотив усекновения головы Иоанна, предтечи Иисуса Христа: он «возвещал пришествие сына Божия, хотя оно только начало совершаться», а Берлиоз «отвергал его пришествие, хотя оно давным-давно свершилось».   Н.Гаврюшину этот эпизод напоминает масонский ритуал посвящения в степень «рыцаря Кадош». Но основной смысл заключается в бесполезности ума и образованности для человека, которому не свойственно сомнение, поиск истины.

31
The and…


Презентация на тему: Михаил Васильевич Ломоносов (1711-1765 гг.)


title: Презентация на тему: Михаил Васильевич Ломоносов (1711 – 1765)

text:
http://ru.wikipedia.org/wiki
http://www.prosv.ru/ebooks/Eremina_Uroki-liter_5kl_Kniga-uchit


Презентация на тему: Михаил Пришвин. Школьная Робинзонада


Презентация на тему: Михаил Шолохов «Тихий Дон»


Презентация на тему: Михаил Васильевич Ломоносов


title: Презентация на тему: Михайло Булгаков

text:
Михайло Булгаков
Псевдоніми : Агарин, М.Б., Булл., М.Булл., Михаил Булл. Дата народження :  (15) травня 1891  Місце народження: Київ, Російська імперія  Рід діяльності : драматург, прозаїк  Дата смерті :10 березня 1940 (48 років)  Місце смерті :Москва, СРСР
Автограф
БАТЬКИ ПИСЬМЕННИКА
Опанас Іванович
Варвара Михайлівна
ДИТИНСТВО ТА СТУДЕНТСЬКІ РОКИ
Народився 15 травня 1891 в Києві в багатодітній і дружній родині професора, викладача Київської духовної академії. Закінчивши Першу Київську гімназію, Михайло, продовживши сімейні традиції, вступив до Київського університету на медичний факультет.

У 1913 році майбутній письменник одружився з Тетяною Лаппа.
Навесні 1916 «ратником ополчення другого розряду» закінчив університет і пішов працювати в один з київських госпіталів. Влітку того ж року майбутній письменник отримав перше призначення і восени приїхав в маленьку земську лікарню Смоленської губернії, в село Нікольське. Тут він почав писати книгу «Записки юного лікаря». У 1918 р він повернувся до Києва. Наприкінці серпня 1919 більшовики, залишаючи Київ, розстріляли сотні заручників. Булгаков, до цього всіма правдами і неправдами уникав мобілізації, відступав з білими. У лютому 1920 року, коли почалася евакуація Добровольчої армії, її звалив тиф. Отямився Булгаков в зайнятому більшовиками Владикавказі. У 1921 році він переїхав до Москви, влаштувавшись в газету «Гудок». В цей час Булгаков пише дуже багато.

З 1923 року він був зарахований до Спілки письменників. Незабаром одружився на Л. Є. Білозерській.
1924 — 1928 — Булгаков Михайло Опанасович пише такі книги, як «Дьяволиада», «Фатальні яйця», «Собаче серце» (1925р), «Біла гвардія», «Зойкина квартира» (1926р), «Багряний острів» (1927р), «Біг» (1928р). І, звичайно ж, «Майстер і Маргарита», над якою він починає працювати в 1928-му році.

У 1929 році відбулася зустріч з Є. С. Шиловской, яка з 1932 року стала третє і останньою дружиною письменника.
До 1930 року багато п’єси перестали друкувати і з’являтися на сцені. Відносини Булгакова з Радянською владою складалися досить складно і неоднозначно. Чимало його творів побачили світ лише при Сталіні, який високо оцінював творчість Булгакова Михайла Опанасовича.

Твори Булгакова

“Оповідання  молодого  лікаря”
“Записки  на  манжетах”
“Ханський   вогонь”
“Червона  корона”
“Дияволіада”
“Біла  гвардія”
“Дні  Турбіних”
“Майстер  і  Маргарита”
“Зойчина  квартира”

Помер 10 березня 1940 року в Москві від важкої спадкової хвороби нирок.

Дякую за Увагу !!!


title: Презентация на тему: МИХАЙЛО БУЛГАКОВ

text:
МИХАЙЛО  БУЛГАКОВ
Підготувала учениця 2 курсу фізико-математичного класуДоля Вікторія

Миха́йло Опана́сович Булга́ков(*3 (15) травня 1891 — †10 березня 1940)
російський письменник, драматург, театральний режисер

БАТЬКИ ПИСЬМЕННИКА
Варвара Михайлівна
Опанас Іванович
БУДИНОК В КИЄВІ, ДЕ НАРОДИВСЯ БУЛГАКОВ
ДИТИНСТВО
БУЛГАКОВ У РОКИ НАВЧАННЯ
ДРУЖИНИ ПИСЬМЕННИКА
Тетяна Лаппа
Любов Бєлозерська
Олена Шиловська
Твори  М.  Булгакова
“Оповідання  молодого  лікаря”
“Записки  на  манжетах”
“Ханський   вогонь”
“Червона  корона”
“Дияволіада”
“Біла  гвардія”
“Дні  Турбіних”
“Майстер  і  Маргарита”
“Зойчина  квартира”

МОГИЛА ПИСЬМЕННИКА


Презентация на тему: Михайло Лермонтов


title: Презентация на тему: Михайло Коцюбинський

text:
(1864-1915)
Михайло Коцюбинський
Біографія;

Літературна спадщина;

У кіно;

Дослідження і музеєфікація творчої спадщини;

Джерела.

    План:
Народився 17 вересня 1864 р. у Вінниці.
“Наша хатка” надрукував львівський журнал “Дзвінок” (1890).
1885 р.- увійшов до підпільної молодої громади українофілів,за що був притягнутий до судової відповідальності.
1892 р.- увійшов до таємного “Братства тарасівців”.
1891 р.- екстерном склав екзамен і отримав атестат народного вчителя.
1894 р.- познайомився зі своєю дружиною Вірою Устимівною Дейшою. 1896 р. одружилися,народився первісник- Юрій.
1892 р.- працював членом філоксерної комісії. 1898 р.- з сім’єю переїхав  до Житомира, а в 1898 р. повернувся в Чернігів, де йому запропонували очолити відділ сільськогосподарської статистики в губернському земстві.
25 квітня 1913 р.- помер у Чернігові.

Літературна спадщина
Харитя (Лопатинці, 1891)

На віру. Повість (Лопатинці, 1891)

Ялинка (Лопатинці, 1891)

П'ятизлотник (Лопатинці, 1892)

Ціпов'яз (Вінниця, 1893)

Маленький грішник (Вінниця, 1893)

Помстився (Вінниця, 1893)

Хо. Казка (Вінниця, 1894)

На крилах пісні (Вінниця, 1895)

Для загального добра (Вінниця, 1895)

Пе коптьор (Алупка, 1896)

Посол від чорного царя (Вінниця, 1897)

Відьма. (Чернігів, 1898)

В путах шайтана. Нарис (Чернігів, 1899)

По-людському (Чернігів, 1900)

Лялечка. Етюд (1901)

Дорогою ціною (1901)

На камені (Сімеїз, Крим, 1902)

Літературна спадщина
Поєдинок (1902)

Цвіт яблуні. Етюд (1902)

З глибини: Хмари (1903), Утома (1903),

Самотній (1904), Сон (1904)

У грішний світ. Новела (1904)

Під мінаретами (1904)

Сміх (1906)

Він іде! (1906)

Невідомий. Етюд (1907)

Невідомий. Етюд (1907)

Persona grata (1907)

В дорозі (1907)

Intermezzo (1908)

Як ми їздили до Криниці (1908)

Дебют (1909)

Fata morgana (З сільських настроїв) (1 ч. — 1902—1903, 2 ч. — 1910)

Що записано в книгу життя (Чернігів, 1911)

Сон (Чернігів, 1911)

Літературна спадщина
Тіні забутих предків (Чернігів, 1911)

Лист (о. Капрі, 1911)

Подарунок на іменини (о. Капрі, 1912)

Коні не винні (о. Капрі, 1912)

Хвала життю (Чернігів, 1912)

На острові (дата і місце написання твору точно не відомі)

Pack-storm

Нюренберзьке яйце

Ранок у лісі

Сім'я Равлюків

 У кіно
-«Навздогін за долею» М. Терещенка (1927),

-«Фата моргана» Б. Тягна (1937),

-«Кривавий світанок» О. Швачка (1956),

-«Пекоптьор!» В. Карасьова (1956),

- «Коні не винні» С. Комара (1956),

- «Дорогою ціною» М. Донського (1957),

-«Тіні забутих предків»С.Параджанова (1964),

-«Тіні забутих предків» Ю. Суярка (1990, відео),

-«Подарунок на іменини» Л. Осики (1991),

-«Тіні забутих предків» К. Костюкова (1990).

-М. Коцюбинського показано у фільмі «Правда» (1957, його зіграв В.Черняк) та в науково-популярній стрічці «Михайло Коцюбинський» (1958), Дурочки (1958).

Дослідження і музеєфікація творчої спадщини

У Чернігові працює Чернігівський літературно-меморіальний музей-заповідник М. М. Коцюбинського.

У 2011 році відроджено Музей Михайла Коцюбинського в Сімеїзі.

У 2010-2011 рр. засноване Всеукраїнське Товариство сприяння відродженню літературних музеїв М.Коцюбинського в Криму.

У 2011-2012 рр. у с. Сонячногірське відбулася І і ІІ НАУКОВО-ПРАКТИЧНА КОНФЕРЕНЦІЯ “МИХАЙЛО КОЦЮБИНСЬКИЙ І СУЧАСНІСТЬ“, організована Всеукраїнським Товариством сприяння відродженню літературних музеїв М.Коцюбинського в Криму. Ініціатори конференції: професор Навроцький Володимир Володимирович та доцент, член Національної спілки письменників України Оліфіренко Вадим Володимирович.
 Музей Михайла Коцюбинського  у Сімеїзі .
   Літературно-меморіальний музей М.М. Коцюбинського

      Чернігівський літературно-меморіальний музей-заповідник М. М. Коцюбинського.

 Твори, 7 тт., ДВУ, Харків;
 Твори, 9 тт.. вид. "Книгоспілка”
Рассказы, тт. I и II, изд. "Знание", СПб., 1911;
То же, т. III, Книгоиздательство писателей, М., 1914;
 Именинный подарок, Рассказы, изд. "Украинский рабочий", Харьков, 1927;
Джонсон И., Украинский беллетрист, "Образование", 1906, кн.
 Горький М., М. М. Коцюбинский (некролог),
"Вестник Европы", 1913,
Поет української інтелігенції М. Коцюбинський, вид. "Книгоспілка", 1923;
Козуб С., Молодий Коцюбинський, вид. "Книгоспілка", 1927;
Лебідь Ан., Нотатки до біографії М. Коцюбинського, вид. "Книгоспілка", 1928;
Лакиза І., М. Коцюбинський, вид. "Книгоспілка", 1929;
Інтернет.
Енциклопедія «Черкащина». Упорядник Віктор Жадько.-К.,2010.-С.470.
Балабко О.В. Синьйор Ніколо й синьйор Мікеле: Рим Гоголя й Капрі Коцюбинського: Есеї. - К.: Факт, 2006. - 248 с.:іл.
Балабко О.В. Мальви у Вічному місті: Стежками українців у світах: Есеї, нариси, зарисовки. — К.: Фенікс, 2006. — 348 с.:іл.
Жадько В. О. Український некрополь.-К.,2005.-С.207.

Джерела


title: Презентация на тему: Михайло Булгаков

text:
Михайло Булгаков
Підготувала:
учениця 11-Б класу
Іщенко Інна
    Михайло Булгаков народився 3 травня 1891 року в Києві в сім'ї доцента Київської духовної академії Афанасія Івановича Булгакова і його дружини Варвари Михайлівни (у дівоцтві - Покровської). У сім'ї було семеро дітей: Михайло, Віра, Надія, Варвара, Микола, Іван і Олена.
БУДИНОК В КИЄВІ, ДЕ НАРОДИВСЯ БУЛГАКОВ
Батьки       поета
Опанас Іванович
Варвара Михайлівна
    У 1909 році Михайло Булгаков закінчив київську Першу гімназію і вступив на медичний факультет Київського університету.
       У 1913 році Булгаков вступає в свій перший шлюб - з Тетяною Лаппа.
 Булгаков у 1910-х роках під час навчання в Київському університеті.
     Наприкінці вересня 1921 Булгаков переїхав до Москви і почав співпрацювати як фейлетоніст зі столичними газетами («Гудок», «Робочий») та журналами («Медичний працівник», «Росія», «Відродження»). У цей же час він публікує окремі твори в газеті «Напередодні», що випускалася в Берліні. З 1922 по 1926 рік у «Гудку» надруковано більше 120 репортажів, нарисів і фейлетонів Булгакова.
       У 1923 році Булгаков вступає у Всеросійський Союз письменників.
Михайло Булгаков. Фото 1926 р
     На початку січня 1924 на вечорі, влаштованому редакцією «Напередодні» на честь письменника Олексія Миколайовича Толстого, Білозерська познайомилася з Булгаковим. Шлюб Булгакова і Білозерської був зареєстрований 30 квітня 1925 року . При ній був завершений і опубліковано присвячений їй роман «Біла гвардія». Білозерської були також присвячені повість «Собаче серце» і п'єса «Кабала святош» («Мольєр»). У початку 1929 року почалися складнощі в сімейному житті. Розлучення з Білозерської відбувся 3 жовтня 1932.
      28 лютого 1929 р. в московському будинку художників Моісеєнко, Олена Сергіївна познайомилася з уже відомим тоді драматургом Михайлом Опанасовичем Булгаковим. Їхні стосунки розвивалися стрімко. Олена Сергіївна часто бувала в будинку Булгакових, подружилася з другою дружиною Михайла Опанасовича Любов'ю Євгенівною Білозерської.
      В кінці 1930 або на початку 1931 року чоловік Олени Сергіївни - Євген  Шиловський дізнався про її любовний зв'язкок з Булгаковим. Розрив Олени Сергіївни з чоловіком відбувся. 4 жовтня 1932 р. був укладений  шлюб  Олени
     Сергіївни та Михайла Булгакова.
Лютий 1940.
        У 1940 році стан здоров'я Булгакова різко погіршується. Лікарі діагностують у нього гіпертонічний нефросклероз. Письменник починає диктувати Олені Сергіївні останні варіанти роману «Майстер і Маргарита».
Перша публікація роману «Майстер і
Маргарита »
Смерть       письменника
    З лютого 1940 р. друзі та рідні постійно чергують біля ліжка Булгакова, який страждає хворобою нирок. 10 березня 1940 Михайло Опанасович Булгаков помер. 11 березня відбулася громадянська панахида в будівлі Союзу Радянських письменників. Перед панахидою московський скульптор С. Д. Меркуров знімає з обличчя Булгакова посмертну маску.
      Похований Булгаков на Новодівичому кладовищі. На його могилі, за клопотанням його дружини Є. С. Булгакової, був встановлений камінь, прозваний «Голгофа», який раніше лежав на могилі М. В. Гоголя.
МОГИЛА ПИСЬМЕННИКА
      Твори      Булгакова
“Оповідання  молодого  лікаря”
“Записки  на  манжетах”
“Ханський   вогонь”
“Червона  корона”
“Дияволіада”
“Біла  гвардія”
“Дні  Турбіних”
“Майстер  і  Маргарита”
“Зойчина  квартира”

“Майстер і    Маргарита”
     “Майстер і Маргарита” — багатоплановий, поліфонічний роман Михайла Булгакова, званий іноді фантастичним. На його сюжет зроблено безліч театральних постановок і декілька фільмів.
      У романі представлено чергування двох сюжетних ліній. Дія першої відбувається в Москві тридцятих років XX століття, друга є викладом подій Євангелія, а саме — тих його частин, що стосуються суду над Ісусом Христом і його страти.
      Роман складається з 37 частин
Вшанування    пам’яті
ДЯКУЮ
ЗА
УВАГУ!


Презентация на тему: Михаил Юрьевич Лермонтов на Кавказе


Презентация на тему: МИХАЛКОВ СЕРГЕЙ ВЛАДИМИРОВИЧ


title: Презентация на тему: Михайло Опанасович Булгаков

text:
Михайло Опанасович Булгаков
І Київ
Коротка біографія
   Російський письменник українського походження, драматург, театральний режисер.
   Михайло Булгаков народився 3 (15) травня 1891 р. в родині професора Київської духовної академії  Опанаса Івановича Булгакова та його дружини Варвари Михайлівни. Окрім М. Булгакова, у сім'ї було ще шестеро дітей.
   В 1909 р. М. Булгаков скінчив Київську Першу гімназію і вступив до медичного факультету Київського університету, 31 жовтня 1916 р. — здобув диплом лікаря з відзнакою.

Михайло Булгаков, 1908 р.
Меморіальна дошка на будинку ректората НМУ ім. О. Богомольця, Київ, бул. Шевченка, 13
   За часів Першої світової війни М. Булгаков упродовж декількох місяців працював лікарем у прифронтовій зоні. Потім його направляли на роботу до с. Нікольського   Смоленської губернії та до м. Вязьма.
   Під час громадянської війни, у лютому 1919 р., М. Булгаков у якості військового лікаря був мобілізований до армії Української народної республіки. Наприкінці серпня 1919 р., відповідно до однієї з версій, М. Булгаков був мобілізований до Червоної армії. 14-16 жовтня письменник разом з частинами Червоної армії повернувся до Києва.
   М. Булгаков працював лікарем у Червоному хресті, а згодом — у Збройних Силах Півдня Росії. Деякий час він мешкав у Чечні, а також у Владикавказі з козацькими військами.
   Наприкінці вересня 1921 р. М. Булгаков переїхав до Москви.
   В 1923 р. М. Булгаков вступив до Всеросійського Союзу письменників.
   В 1930 р. М. Булгаков працював режисером у Центральному театрі робочої молоді (ТРАМ). З 1930 по 1936 рр. — у МХАТі як режисер-асистент. Від 1936 р. працював лібретистом і перекладачем у Большому театрі.

   Від 1939 р. стан здоров'я письменника значно погіршився. Лікарі діагностували у нього гіпертонічний нефросклероз. М. Булгаков продовжував застосовувати морфій, прописаний йому в 1924 р. задля усунення больових симптомів.
   10 березня 1940 р. М. Булгаков помер. Письменник був похований на Новодівочому цвинтарі у Москві.
На його могилі було встановлено камінь, названий «голгофою», який напередодні лежав на могилі М. Гоголя.
Зв’язок письменника з Києвом
Дитинство і юність Михайла пройшли у Києві, з яким пов'язане становлення митця. Він захоплювався класичною літературою й архітектурою, музикою і драматургією. Вивчав давні малюнки і написи у церквах, відвідував відомий театр Соловцова. На Андріївському узвозі містилася квартира Булгакових, що стала прообразом будинку Турбіних у романі «Біла гвардія» та п'єсі «Дні Турбіних». Зараз у цьому домі — меморіальний музей письменника
Меморіальний музей(фото):
Присутність Києва у житті та творчості
Присутність Києва в структурі мислення й типології творчості письменника може й не «задавати» наявність у тексті київських реалій. Тільки про які б міста не писав Михайло Панасович, усі вони — Москва, Єрусалим і навіть Париж — здаються двійниками Києва-граду, що випадково забрели до чужих земель.
 «Ах, які зірки в Україні. От майже сім років живу в Москві, а все ж таки тягне мене на Батьківщину. Серце щемить, хочеться іноді болісно в поїзд… і туди. Знову побачити яри, занесені снігом, Дніпро… Немає красивішого міста на світі, ніж Київ», — скаже він в нарисі «Київ-місто»
Рідне місто склало шану письменникові «…Київ у Булгакова не в зображенні рідного міста, не в назвах київських реалій… Його модель світу була києвоцентричною. Він, якщо можна так висловитися, мислив Києвом», — скаже в книзі «Майстер і Місто» Мирон Петровський
Підготувала
Учениця 11 класу
Майстренко Вікторія


text:
Михайло Опанасович Булгаков
Дитинство
Булкагов народився 15 травня 1891 р. в Києві. Батько викладав у Київській духовній академії курс історії. Мати, виховувала дітей, яких було семеро. Сім'я дала майбутньому письменникові дуже багато — виховала у нього любов до мистецтва, повагу до людей і працелюбність.
Освіта
Михайло Булгаков здобув чудову освіту в Першій Олександрівський гімназії.
У1909 році вступає на музичний факультет Київського університету.
Шпиталь і лікарня
Перша світова війна змусила Булгакова піти працювати у польових шпиталях. У вересні 1916 року Булгакова відкликали з фронту і направили завідувати земською Нікольською сільською лікарнею.
“Записки юного лікаря”
Враження від лікарської практики лягли в основу його першої книжки «Записки юного лікаря» (1925-1926 pp.).
Владикавказ
У жовтні 1919 року він перебував у складі денікінських військ на посаді начальника медичної служби у Владикавказі.
Переїзд до Москви
У1921 році Булгаков переїздить до Москви, де працює секретарем літературного відділу Главполітпросвіти.
Перша відомість
У середині 20 років Булгаков стає достатньо відомим. Його фельєтони регулярно публікували у пресі.
Обшук і вилучення
У травні 1926 року у зв'язку із закриттям журналу «Росія», в якому він друкувався, у Булгакова було зроблено обшук. Були вилучені рукописи «Собачого серця» і щоденники. Лише через 3 роки йому все повернули.
Критика
У1929 році ситуація навколо Булгакова різко погіршується. Ранні повісті й оповідання Булгакова мали успіх у читачів, проте їх різко зустріла критика.
Перша редакція “Майстера і Маргарити”
У тому ж, 1929 році, Булгаков починає працювати над першою редакцією роману «Майстер і Маргарита».
Булгаков - лібретист
У жовтні 1936року Булгаков стає лібретистом і перекладачем Великого театру. З переходом у Великий театр поліпшилось матеріальне становище письменника. Відпала потреба думати про завтрашній день.
Непоставлені п’єси
Проте автор страждав від неможливості ставити свої п'єси. Він говорив: «За останні 7років написав 16 творів, і всі вони загинули. Наївно було б думати, що піде сімнадцята, вісімнадцята чи дев'ятнадцята».
“Останні дні”
Пізніше Булгаков пише п'єсу про Пушкіна «Останні дні» (1935), у якій знову, як і в романі «Майстер і Маргарита», звертається до теми «митець і влада».
“Дияволіада”
«Дияволіада» відкрила новий етап у творчості Булкагова. У цьому творі виявилася характерна ознака художнього методу письменника — поєднання комічного і трагічного.
“Фатальні яйця”
«Фатальні яйця»— фантастична повість, дія в якій відбувається у недалекому майбутньому — 1928 р.
“Собаче серце”
«Собаче серце»— сатирична повість, у якій ідеться про медичний експеримент перетворення собаки в людину.
Трилогія
Роман «Біла гвардія», п'єси «Дні Турбіних» і «Бег» (1925—1928 pp.) складають трилогію про долі російської інтелігенції, їх поєднує образ центрального героя, в якому втілено духовні пошуки автора.

Підготувала
Учениця 11-Б класу
Сілецька Аліна


Презентация на тему: Михайловская ссылка 1824 -1826


title: Презентация на тему: Михайло Лермонтов (1814 - 1841)

text:
Михайло Лермонтов (1814 - 1841)
Підготувала
учениця 9-В класу
Кошина Анна
Михайло Юрійович Лермонтов (* 3 (15) жовтня 1814, Москва,— † 15 (27) липня 1841, П'ятигорськ) — російський поет, прозаїк, драматург.
   Михайло Юрійович Лермонтов народився 15 жовтня 1814 р. у Москві в родині капітана у відставці. Він син армійського капітана Ю. Лермонтова та М. Лермонтової (у дівоцтві Арсеньєвої), єдиної спадкоємиці значного статку своєї
Пам’ятна дошка на місці народження М.Ю. Лермонтова
матері, Єлизавети, котра належала до багатого та впливового роду Столипіних. Шлюб, узятий проти волі Є. Арсеньєвої, був невдалим, тому хлопчик виростав у атмосфері сімейних чвар.
   Після ранньої смерті матері (у 1817 р. у віці 21 р.) дитину взяла на виховання баба Єлизавета, усунувши батька від виховання. Дитинство Лермонтова проминуло у маєтку Тархани Пензенської губернії, де він здобув
Єлизавета Арсеньєва,
бабуся поета
столичну домашню освіту: крім звичного гувернера-француза, у нього була бонна-німка і пізніше — вчитель-англієць. З дитинства Лермонтов добре знав французьку та німецьку мови.
Поет у дитинстві
   У 1827 р. сім'я переїхала у Москву, а восени наступного року Лермонтова зарахували напівпансіонером у 4-ий клас Московського університетського благородного пансіону, одного з найкращих учбових закладів Росії. Тут Лермонтов здобув систематичну гуманітарну освіту, яку згодом поповнив самостійним читанням.
Уже в Тарханах Лермонтов зацікавився літературою та поетичною творчістю. Його приваблювали перш за все О. Пушкін і російська «байронічна поема». Ці вподобання суперечили пансіонному літературному вихованню, де панували старі, антиромантичні традиції.
Московський університетський благородний пансіон
У 1828—1829 рр. Лермонтов написав декілька «байронічних поем»: «Корсар», «Злочинець», «Олег» і «Два брати». Для цих поем, як і для «байронічної поеми» загалом, характерною є центральна постать героя — сильної, вольової особистості, наділеної титанічними пристрастями, яка перебуває у стані війни із суспільством. Неодмінний мотив у такій поемі — трагічне кохання.
У 1830 р. Лермонтов вступив на морально-політичний відділ Московського університету, одного із найсвоєрідніших і найдемократичніших учбових закладів тодішньої Росії. Тут ще зберігався дух незалежної студентської корпорації та спогади про декабристський рух. Проте поезія Лермонтова вже відійшла від поезії декабристів — і за проблематикою, і за поетичною мовою.
Московський університет у 1820 році
   Із 1830 р. у ліриці Лермонтова з'явився жанр ліричного роздуму, що схожий на уривок із щоденника. Поет мовби ставить себе у центр створеного ним поетичного світу, який постає перед ним як чужий і ворожий, що прирікає тонко організовану особистість на безмежну самотність. У цей час Лермонтов сприймав Дж. Н.Г. Байрона як
Джордж Байрон
особливо близького йому поета й уважно вивчав не лише його твори, а й біографію, з якою порівнює свої духовні пошуки («Ні, я не Байрон...»)
У 1832 р. Лермонтов покинув університет, плануючи продовжити освіту у столиці. Проте у Петербурзькому університеті йому відмовилися зарахувати прослухані у Москві дисципліни. Щоби не розпочинати навчання наново, Лермонтов не без сумнівів схилився до поради рідних обрати військовий шлях.
4 листопада 1832 р. він склав іспити у Школу гвардійських підпрапорщиків і кавалерійських юнкерів, яку закінчив у 1835 p., ставши корнетом у лейб-гвардії гусарському полку. Того ж року вийшла друком поема Лермонтова «Хаджі-Абрек», він віддав у цензуру першу редакцію драми «Маскарад», розпочав роботу над поемами «Сашка» та «Боярин Орша», романом «Княгиня Ліговська».
У Петербурзі у 1835—1836 pp. Лермонтов почав зближуватися з літературними колами, проте з О. Пушкіним він ще не був знайомий. Тим принциповішого характеру набув його вірш «Смерть Поета» , написаний відразу ж після загибелі Пушкіна на дуелі. Лермонтов говорив від імені цілого покоління, тому його твір миттєво поширився у списках і зробив Лермонтова широковідомим.
Дуель О. Пушкіна
У березні 1837 р. Лермонтов, переведений із гвардії у нижньоновгородський драгунський полк, виїхав із Петербурга на Кавказ. Розпочалося перше кавказьке заслання Лермонтова. Воно було важким випробуванням для поета, але надзвичайно розширило діапазон його творчих вражень. До кінця року
Лермонтов об'їздив усю Кавказьку лінію, побував у горах і центральних областях Грузії. Кавказьке заслання Л. було скорочене завдяки клопотанням баби та впливових знайомих. Уже в січні 1838 р. він повернувся у Петербург.
Пейзаж Лермонтова “Тіфілс”, 1837
Три з половиною роки життя у столиці — 1838— 1841 pp. — були роками його літературної слави. Лермонтова розглядали тепер як поетичного спадкоємця Пушкіна. Він відразу ж потрапив у пушкінське літературне коло, опублікував у «Современнику» «Бородіно» і «Тамбовську скарбничиху».
Художній досвід Лермонтова - лірика, автора поем, драматурга та прозаїка сконцентрувався у романі «Герой нашого часу» («Герой нашего времени»), який він розпочав писати у 1838 р. на основі кавказьких вражень. Роман побудований як серія повістей зі складною композиційною структурою. Кожна повість опиралася на певну літературну традицію.
На час виходу «Героя нашого часу»(1840) Лермонтов уже міцно пов'язав свою долю з «Отечественными записками». У цьому журналі з'явилося більшість прижиттєвих публікацій Лермонтова.
У березні 1840 р. за дуель із сином французького посла Е. де Варантом Лермонтова перевели у Тенгинський полк і відправили у діючу армію на Кавказ, а в липні того ж року він уже брав участь у постійних сутичках із горянами та кровопролитній битві біля річки Валерік. Після короткої відпустки Лермонтов у травні 1841 р. прибув у П'ятигорськ і отримав дозвіл затриматися для лікування на мінеральних водах. У його нотатнику один за одним з'являються ліричні шедеври: «Сон», «Бескид», «Вони кохали...», «Тамара», «Побачення», «Листок», «Йду я на дорогу в самотині...», «Морська царівна», «Пророк».
У П'ятигорську Л. зустрівся із товариством колишніх знайомих і, зокрема, зі своїм товаришем зі школи юнкерів М. Мартиновим. На одному із вечорів у п'ятигорській родині Верзіліних хворобливо самолюбний і недалекий Мартинов образився на жарт Л. Сварка переросла у дуель, під час якої Лермонтова було вбито. Це трапилося 15 липня 1841 р.
Пам’ятник на місці дуелі
Дякую за увагу!


title: Презентация на тему: Михайло Булгаков

text:
МИХАЙЛО  БУЛГАКОВ
Виконов Пивоварчук Вадим
Дата народження:	15 (3) травня 1891
Місце народження:	15  травня 1891 р,  Київ
Дата смерті:	10 березня 1940 (49 років)
Місце смерті:	 СРСР, Москва, Письменник був похований на Новодівочому цвинтарі
Рід діяльності:	прозаїк
БАТЬКИ ПИСЬМЕННИКА
Варвара Михайлівна
Опанас Іванович
Професор Київської духовної академії
Вчителька
БУДИНОК В КИЄВІ, ДЕ НАРОДИВСЯ БУЛГАКОВВулиця Воздвіженська, 28
ДИТИНСТВО
Буча – улюблене  місце відпочинку
БУЛГАКОВ – СТУДЕНТ ОЛЕКСАНДРІВСЬКОЇ ГІМНАЗІЇ
ДРУЖИНИ ПИСЬМЕННИКА
Тетяна Лаппа
Любов Бєлозерська
Олена Шиловська
Твори  М.  Булгакова
“Оповідання  молодого  лікаря”
“Записки  на  манжетах”
“Ханський   вогонь”
“Червона  корона”
“Дияволіада”
“Біла  гвардія”
“Дні  Турбіних”
“Майстер  і  Маргарита”
“Зойчина  квартира”

Вшанування  пам”яті
Пам”ятник  М. Булгакову в місті Києві
Могила письменника на Новодівочому цвинтарі в Москві
ПАМЯТНИКИ ЛІТЕРАТУРНИМ ГЕРОЯМ  М.БУЛГАКОВА
Пам’ятник Ларіосику – персонажу роману М. Булгакова “Біла гвардія” у Житомирі
Пам'ятник Коровьеву і коту Бегемоту розташованої в Мар'їній Гаю в Москві
Пам'ятник у Харкові: професор Преображенський і Шариков
РУКОПИСИ НЕ ГОРЯТЬ…


Презентация на тему: Минувшее меня объемлет живо…


title: Презентация на тему: Микола Васильович Гоголь

text:
Микола Васильович Гоголь
1 квітня 1809

4 березня 1852
МарІя Іванівна та  Василь Афанасійович
Сім'я
Батько письменника, Василь Афанасійович  Гоголь-Яновський (1777-1825), слугував при Малоросійському поштамті , в 1805 г. звільнився з чинів коллежського  асесора і одружився з Марією Іванівною Косяровською(1791-1868), яка була із сім’ї поміщиків. За приданим, вона була першою красунею на Полтавщині . Заміж за Василя Афанасійовича  вона вийшла у віці 14 років. У сім’ї, окрім Миколая, було ще п’ятеро дітей.
Батьківський будинок у Васильївці
Васильївка
Дитячі роки Гоголь провів в маєтку батьків Васильївці (інша назва - Яновщина). Культурним центром краю являлися Кибинці, маєток Трощинського (1754-1829), дальнього родича Гоголів, колишнього міністра, обраного в повітові маршали;  батько Гоголя виконував у нього обов’язки секретаря. В Кибинцях знаходилась велика бібліотека, існував домашній театр, для якого батько Гоголя писав комедії, будучи також його дерижером  та актором.

Ніжин
У 1818-1819 Гоголь разом із братом  Іваном навчався у Полтавському училищі, а потім у 1820-1821, брав уроки у полтавського вчителя Гавриїла Сорочинського, проживаючи у його квартирі. У травні 1821 вступив у гімназію вищих наук в Ніжині. Там він займався живописом, брав участь у спектаклях – як художник-декоратор і як актор, з особливим успіхом  виконував комічні ролі.  Випробовує себе у різних літературних жанрах (пише елегійні вірші, трагедії, історичні поеми, повісті). Тоді ж пише сатиру «Дещо про Ніжин, або Дурням закон не писаний » (не збереглось)

Ніжин. Гимназія вищих наук
Петербург
Закінчивши гімназію у 1828 р. , Гоголь у грудні разом з іншим випускником Данилевським (1809-1888), їде до Петербургу. Відчуваючи грошову нестачу Гоголь робить перші літературні проби:  на початку 1829 р. з’являється вірш «Італія» , а на весні того ж року під псевдонімом «В. Алов» Гоголь пише «ідилію в картинах» «Ганц Кюхельгартен». Поема викликала різкі та насішливі відголоси Н. А. Полевого і пізніше співчутливі відголос О. М. Сомова (1830 р.), що посилило тяжкий настрій Гоголя.

Творчість Гоголя поділяється н три цикли
Перший цикл
У першому циклі Гоголь намалював норму, ідеал народної мрії про вільну людину, про світле життя людей, ідеал можливого і на землі  людського існування, ідеал дещо архаїчний та стихійний, але зв’язаний з нормами життя, відображений в поезії народу.

До першого циклу відноситься збірка повістей «Вечора на хуторі поблизу Диканьки» До збірника входить:
«Сорочинська ярмарка»
«Майська ніч або утоплениця»
«Зникла грамота»
«Вечір проти Івана Купала»
«Страшна помста»
«Ніч перед Різдвом»
«Іван Федорович, Шпонька і його тітка»
«Зачароване місце»

Другий цикл

В другому циклі два обличчя : заворожуюча картина можливого і жорстока картина існуючого.

До другого циклу відноситься збірник повістей «Миргород».
До збірнику входять такі повісті:
«Старосвітські поміщики»
«Тарас Бульба»
«Вій»
«Повість про те, як посварився Іван Іванович
із Іваном Микифоровичем»
Третій цикл
У третьому і останньому циклі, у пітербурзьких повістях, Гоголь вже не зображує ідеалів. Гоголь досі знає, що в глибині душі нещасних людей-жертв приховуються можливості воскрешення їх до всього великого; ще більш пристрасно він проповідує відродження словами ненависті до суспільної брехні.
Москва
Після  довгих подорожей у різних містах та країнах Гоголь переїжджає до Москви. У 1849-1850, Гоголь зачитує глави другого тому «Мертвих душ» своїм друзям.  Загальне захоплення  стимулює письменника , який працює тепер з подвійною енергією. Весною 1850 року Гоголь намагається вперше та востаннє  влаштувати своє сімейне життя – робить пропозицію А. М. Вієльгорській, але отримує відмову.

Будинок №7 на Микитськом бульварі. Тут Гоголь прожив свої останні пять років
Останні місяці життя
1 січня 1852 р. Гоголь повідомляє Арнольді що другий том “Мертвих душ” закінчений. Але в останніх числах місяця виявились ознаки нової кризи, поштовхом до якої була смерть Е. М. Хом’якової, сестри Язикового, людини, духовно близької  Гоголю. Його  терзають відчуття близької смерті.  7 лютого Гоголь сповідується і причащається,  а у ніч з 11 на 12 спалює рукопись 2-го тому. 21 лютого вранці Гоголь помирає у своїй квартирі в будинку Тализіна у Москві.

Похорони письменника відбулися при великій кількості людей на цвинтарі  Свято-Данилівському  монастиря, а у 1931 рештки Гоголя були перезахоронені  на Новодівичему цвинтарі.
Колишня могила Н. В. Гоголя в Свято-Данилівському  монастирі
 у Москві.
Могила Гоголя на Новодівичему цвитнарі


Презентация на тему: Минин и Пожарский


title: Презентация на тему: МИХАЙЛО БУЛГАКОВ

text:
МИХАЙЛО  БУЛГАКОВ
Дата народження:	15 (3) травня 1891
Місце народження:	СРСР,  Київ
Дата смерті:	10 березня 1940 (49 років)
Місце смерті:	 СРСР, Москва
Рід діяльності:	прозаїк
БАТЬКИ ПИСЬМЕННИКА
Варвара Михайлівна
Опанас Іванович
БУДИНОК В КИЄВІ, ДЕ НАРОДИВСЯ БУЛГАКОВ
ДИТИНСТВО
Буча – улюблене  місце відпочинку
БУЛГАКОВ – СТУДЕНТ ОЛЕКСАНДРІВСЬКОЇ ГІМНАЗІЇ
ДРУЖИНИ ПИСЬМЕННИКА
Тетяна Лаппа
Любов Бєлозерська
Олена Шиловська
Твори  М.  Булгакова
“Оповідання  молодого  лікаря”
“Записки  на  манжетах”
“Ханський   вогонь”
“Червона  корона”
“Дияволіада”
“Біла  гвардія”
“Дні  Турбіних”
“Майстер  і  Маргарита”
“Зойчина  квартира”

Вшанування  пам”яті
Пам”ятник  М. Булгакову
МОГИЛА ПИСЬМЕННИКА
ПАМЯТНИКИ ЛІТЕРАТУРНИМ ГЕРОЯМ  М.БУЛГАКОВА
РУКОПИСИ НЕ ГОРЯТЬ…


title: Презентация на тему: Микола Садовський

text:
 актор, режисер
і громадський діяч
Микола Садовський
Підготували учениці 10-А класу
Дирявська Альона і Анодіна Єлизавета
Факти з біографії
Микола Тобілевич народився у селі Кам'яно-Костувате на Херсонщині.
З 1881 р. у професійному театрі у трупах Г. Ашкаренка, Марка Кропивницького, Михайла Старицького, а 1888 року організував власну трупу.
Повернувшись до Києва, Садовський заснував перший український стаціонарний театр, який розпочав свою роботу 1906 року в Полтаві, а потім діяв аж до 1919 в Києві.
У червні 1919 його призначено головноуповноваженим із питань організації народних театрів для фронту і тилу на території УНР; 1920 року в Галичині, з 1921 — очолював театр «Просвіти» вУжгороді. З 1923 р. жив у Празі.
 Знімався у головній ролі у фільмі «Вітер з порогів» (1929 р.); залишив спогади «Мої театральні згадки», опубліковані посмертно (1956 р.).
Помер 7 лютого 1933 у Києві. Похований на Байковому кладовищі.
Ролі М. Садовського
Героїчно-історичний репертуар:
Богдан Хмельницький
(М. Старицький);
Сава Чалий
(І. Карпенко-Карий);
Гетьман Дорошенко
(Л. Старицька-Чернявська).
Ролі М. Садовського
Героїчно-побутовий репертуар:
Дмитро
(“Не судилося” М. Старицького);
Опанас
(“Бурлака” І. Карпенко-Карого);
Командор
(“Камінний господар” Лесі
Українки);
Городничий
(“Ревізор” М. Гоголя).
Легендарні брати Тобілевичі. Зліва направо:
М. Садовський, І. Карпенко-Карий, П. Саксаганський.

Садовський спричинився також до збагачення українського репертуару перекладами, таких як: «Ревізор» М. Гоголя;

лібретта опер «Галька» С. Монюшка;

«Продана наречена» Б. Сметани.
Як режисер Садовський виховав цілу плеяду українських акторів (О. Петляш, О. Корольчук, Є. Хуторна, М. Малиш-Федорець, І. Ковалевський і багато ін.), даючи їм велику волю в творенні образу.

У товаристві інших корифеїв і сучасних йому діячів у різних галузях культури й мистецтва (М. Лисенко, Л. Старицька-Черняхівська, В. Кричевський і багато ін.) діяльність Садовського сприяла народженню нового покоління української інтелігенції 20 століття.
Роль М. Садовського як культурного і громадського діяча
Пам'ять
1944 року у Києві на його честь названо вулицю та провулок.

У 1957 році Вінницькому театру присвоєно ім'я корифея української сцени Миколи Садовського.
Дякуємо за увагу!


Презентация на тему: Мир древнерусской литературы


Презентация на тему: Мир детства М. Горького в повести «Детство»


Презентация на тему: Михалкову 100 лет


Презентация на тему: Михаил Васильевич Ломоносов (1711-1765)


title: Презентация на тему: Милорад Павич(1929 – 2009)

text:
Милорад Павич(1929 – 2009)
Що таке людина? Наполовину ангел, наполовину звір.

	Милорад Павич -  сербський поет, прозаїк, літературознавець, перекладач, фахівець з історії сербської літератури XVII—XIX ст.ст., сербського бароко та поезії символізму. Один з найчитаніших письменників екс-Югославії ХХ століття, його твори перекладено 30 мовами.
	Милорад Павич народився 15 жовтня 1929 року в Белграді. Його батько був скульптором і походив з інтелігентної сім'ї, мати викладала філософію і була знавцем сербського фольклору. Писати Павич почав з раннього віку і завжди вважав літературу своїм родовим покликанням — серед його родичів і предків по лінії батька були письменники, і Павич у своїх інтерв'ю віддавав їм належне.
	Дитинство Павича прийшлося на німецьку окупацію. Переживши два бомбардування Белграда, при яких загинули 25 тисяч чоловік, письменник одного разу мало не загинув від рук німецьких солдат: його зупинив патруль, але крім учнівського квитка ніяких документів у 15-річного Павича не було. Лише завдяки зусиллям батька, який трохи знав німецьку і зумів порозумітися з солдатами, Павича не розстріляли. Згодом, у 1999-му, письменнику довелося пережити третє в його житті бомбардування — ці враження знайшли відображення в його романі «Зоряна мантія».
	У 1953 році Павич закінчив філософський факультет Белградського університету, а потім отримав докторський ступінь у Загребському університеті. Попри те, що Павич не залишав письменництва, за видом діяльності він залишався вченим, літературознавцем, журналістом, перекладачем і викладачем — ким завгодно, але не письменником.
	Так було до 1973 року, коли в Югославії була опублікована його перша книга — збірка оповідань «Залізна завіса». Втім, навіть після цього Павич, як він скаже пізніше, був «найнечитанішим письменником своєї країни».
	У світову літературу Павич увійшов завдяки роману «Хозарський словник», що вийшов в 1984 році. Цей роман, перший для письменника, став європейським відображенням магічного реалізму, гіпертекстовою фантазією на тему Борхеса. Влаштований так, щоб кожен мав читати його по-своєму, роман без початку і кінця вийшов ідеальним втіленням того, що передбачив Борхес у своєму «Саді, де розбігаються стежки». Критики, не чекали появи настільки сильного автора в тому місці, де, здавалося, не існувало літературної традиції, захоплено прийняли роман, назвавши його першим зразком нелінійної прози, а самого Павича — першим письменником XXI століття.
	Книги, опубліковані після «Хозарського словника», не мали такого успіху, але й письменником одного роману Павич не став. Постмодерні експерименти успішно продовжилися в романі-клепсидрі («Повість про Геро і Леандро»), романі-кросворді («Пейзаж, намальований чаєм») та романі-ворожінні на картах Таро («Остання любов у Константинополі»). Зрештою Павич завернув свій творчий досвід в ультимативну літературну форму — «Унікальний роман», детектив з сотнею кінцівок, що пропонує читачеві максимальну участь у вигляді порожніх сторінок, на яких кожен може дописати свій фінал.
	Сербський класик, за його власним визнанням боявся набриднути читачеві, зумів підкорити читача, зробивши його співавтором своїх творів. Експерименти з інтерактивністю, персонажі і місця, що час від часу міняють агрегатний стан, де розходяться сюжетні лінії — у своїх творах Павич змішував сон з дійсністю, не намагався робити між ними відмінностей і в цьому залишився неперевершений.
	Був одружений з Ясміною Михайлович, письменницею й літературним критиком.
	Помер у віці 80 років від інфаркту міокарда.
Найвідоміші твори:
Залізна завіса (Гвоздена завеса) 1973
Хозарський словник (Хазарски речник) 1984
Пейзаж, намальований чаєм (Предео сликан чајем) 1988
Внутрішня сторона вітру (Унутрашња страна ветра) 1991
Вивернута рукавиця (Изврнута рукавица) 1993
Остання любов у Царгороді (Последња љубав у Цариграду) 1994
Зоряна мантія (Звездани плашт) 2000
Сім смертних гріхів (Седам смртних грехова) 2002
Унікат (Уникат) 2004
Інше тіло (Друго тело) 2006


title: Презентация на тему: МИХАЙЛО БУЛГАКОВ

text:
Творчість та життєвий шлях Михайла Булгакова
Лист Булгакова – Йосифу Сталіну!
«На широкому полі словесності російської у СРСР я був одним-єдиним вовком. Мені радили перефарбувати шкуру. Безглузда порада. Перефарбований чи стрижений вовк все одно не схожий на пуделя. Зі мною і вчинили, як із вовком. І кілька років гнали мене, згідно з правилами ловів, у обгородженому подвір'ї».

Михайло Булгаков у роки навчання в
 Олександрівській гімназії

Біографія
Михайло Булгаков народився 3 травня 1891 р. в родині професора Київської духовної академії Опанаса Івановича Булгакова і його дружини Варвари Михайлівни на вулиці Воздвиженській, 28 у Києві. Окрім Михайла Булгакова, у сім'ї було ще шестеро дітей: Віра, Надія, Варвара, Микола, Іван та Олена.
В 1909 р. М. Булгаков скінчив Київську Першу гімназію і вступив до медичного факультету Київського університету. 31 жовтня 1916 р. — здобув диплом лікаря з відзнакою.
В 1913 р. М. Булгаков одружився з Тетяною Лаппа (1892–1982).
За часів Першої світової війни М. Булгаков упродовж декількох місяців працював лікарем у прифронтовій зоні. Потім його направляли на роботу до с. Нікольського Смоленської губернії та до м. Вязьма.
Меморіальна дошка на будинку ректората НМУ ім. О. Богомольця, Київ, бул. Шевченка, 13
Під час громадянської війни, у лютому 1919 р., М. Булгаков у якості військового лікаря був мобілізований до армії Української народної республіки. Наприкінці серпня 1919 р., відповідно до однієї з версій, М. Булгаков був мобілізований до Червоної армії. 14-16 жовтня письменник разом з частинами Червоної армії повернувся до Києва.
М. Булгаков працював лікарем у Червоному хресті, а згодом — у Збройних Силах Півдня Росії. Деякий час він мешкав у Чечні, а також у Владикавказі з козацькими військами.
Наприкінці вересня 1921 р. М. Булгаков переїхав до Москви і почав писати фейлетони для столичних газет («Гудок», «Рабочий») і часописів («Медицинский работник», «Россия», «Возрождение»). Водночас він публікував окремі твори у газеті «Накануне», що виходила друком у Берліні.
В 1923 р. М. Булгаков вступив до Всеросійського Союзу письменників.
В 1924 р. М. Булгаков бере другий шлюб — з Любов'ю Бєлозерською (1898–1987).
В 1929 р. М. Булгаков одружився втретє і востаннє — з Оленою Шиловською.
В 1930 р. М. Булгаков працював режисером у Центральному театрі робочої молоді (ТРАМ). З 1930 по 1936 рр. — у МХАТі як режисер-асистент. Від 1936 р. працював лібретистом і перекладачем у Большому театрі.
Від 1939 р. стан здоров'я письменника значно погіршився. Лікарі діагностували у нього гіпертонічний нефросклероз. М. Булгаков продовжував застосовувати морфій, прописаний йому в 1924 р. задля усунення больових симптомів.
10 березня 1940 р. М. Булгаков помер. Письменник був похований на Новодівочом цвинтарі у Москві. На його могилі було встановлено камінь, названий «голгофою», який напередодні лежав на могилі М. Гоголя. А. Ахматова після смерті письменника написала вірш «Пам'яті М. О. Булгакова» (березень 1940 р.).

Літературна творчість
Перше своє оповідання — «Пригоди Світлани» М. Булгаков написав у віці семи років.
В 1922–1923 рр. письменник публікував «Записки на манжетах».
В 1924 р. побачило світ перше видання роману «Біла гвардія».
В 1925 р. вийшла збірка М. Булгакова «Дияволіада». Того ж року було опубліковано повість «Фатальні яйця», оповідання «Сталеве горло» (перше з циклу «Записки юного лікаря»). Письменник працював над повістю «Собаче серце», п'єсами «Дні Турбіних» і «Зойчина квартира».
З жовтня 1926 р. у МХАТі з успіхом демонструвалася п'єса «Дні Турбіних». Водночас у радянській пресі домінувала різка критика творчості М. Булгакова. За підрахунками письменника, протягом 10 років з'явилося 298 ворожих рецензій і лише 3 схвальні. Того ж року в Театрі ім. Вахтангова успішно пройшла прем'єра вистави за п'єсою «Зойчина квартира».
Від 1930 р. твори М. Булгакова в СРСР  припинили друкувати, його п'єси були заборонені. В січні 1932 р. Й. Сталін (формально — А. Енукідзе) дозволив постановку «Днів Турбіних» у МХАТі, і до війни вона більше не заборонялась. У той же час за кордоном п'єси М. Булгакова успішно демонструвались.
В 1939 р. М. Булгаков працював над лібрето «Рашель», а також над п'єсою про Й. Сталіна — «Батум». Й. Сталін схвалив п'єсу, однак її все ж було заборонено для друку і постановки.
Того ж року у тяжкому стані, пов'язаному із хворобою, М. Булгаков надиктовував дружині останні варіанти роману «Майстер і Маргарита». Роман було вперше опубліковано в часописі «Москва» в 1966 р., через 26 років після смерті автора. Саме цей твір приніс М. Булгакову світове визнання.
Твори Михайла Булгакова
Повісті і романи
П'єси, лібрето, кіносценарії

Походеньки Чичикова
Біла гвардія
Дияволіада
Записки на манжетах
Фатальні яйця
Собаче серце
Великий канцлер.
Князь темряви (частина чорнового варіанту роману «Майстер і Маргарита»)
Таємному другові
Майстер і Маргарита
Життя пана де Мольєра
Театральний роман (Записки покійника)
Зойчина квартира
Дні турбіних
Біг
Багряний острів
Кабала святош
Адам і Єва
Недоумкуватий Журден
Блаженство
Ревізор
Останні дні
Надзвичайна пригода, або Ревізор
Іван Васильович
Мінін і Пожарський
Чорне море
Рашель
Батум
Дон Кіхот

   «Сім’я Булгакових – велика, дружна, культурна, музикальна, театральна»
Батько –
Булгаков Афанасій Іванович
Мати – Булгакова Варвара Михайлівна
Будинок на Воздвиженській  № 10 у Києві, де народився Булгаков
Київські адреси письменника
вул. Воздвиженська, 10 (1891–1893);
вул. Госпітальна, 4 (1893–1895);
вул. Кудрявська, 9 (1895–1903);
вул. Еспланадна, 30 (1903–1904);
вул. Іллінська, 5/8 (1904–1905);
вул. Кудрявська, 10 (1905);
Діонісівський (нині Бехтерєвський) пров.,4 (1905-1906)
Андріївський узвіз, 13 (осінь 1906-квітень 1913);
Рейтарська, 25 (квітень-жовтень 1913);
Андріївський узвіз, 38 (осінь 1913-літо 1914);
Андріївський узвіз, 13 (осінь 1914-квітень 1916; березень 1917; лютий 1918-жовтень 1919).

Пам’ятники легендарним персонажам
з творів М. Булгакова
Новодівочий цвинтар.
Могила М.А. Булгакова


Презентация на тему: Микола Хвильовий Учнівський проект


Презентация на тему: Мир героев «Вишнёвого сада»


Презентация на тему: Мир фэнтэзи


title: Презентация на тему: Михайловское

text:
Михайловское

Литография «Сельцо Михайловское»Художник П. Александров, 1838

 Село Михайловское находится в Псковской области. В 1742 году императрица Елизавета Петровна часть Михайловской губы пожаловала Абраму Петровичу Ганнибалу – «арапу Петра Великого», прадеду А. С. Пушкина. В состав ганнибаловых владений вошла 41 деревня, где проживало более 800 крепостных крестьян.
         В 1781 году А. П. Ганнибал умер, и Михайловская губа была поделена между тремя его сыновьями. Деревню Устье (ныне село Михайловское) получил капитан Осип Абрамович Ганнибал. Выйдя в отставку, он последние годы жизни провёл почти безвыездно в Михайловском. В конце XVIII века он построил барский дом над рекой Соротью и заложил парк. В 1806 году О. А. Ганнибал умер. Михайловское унаследовала сначала его жена Мария Алексеевна, а затем дочь Надежда Осиповна – мать А. С. Пушкина.

 Впервые А. С. Пушкин побывал в Михайловском летом 1817 года, сразу после окончания Лицея, и пробыл там полтора месяца.          Летом 1819 года Пушкин опять ненадолго посетил Михайловское.          Вновь в Михайловское А. С. Пушкин приехал в августе 1824 года не по своей воле: власти сослали поэта в деревню под надзор местной администрации и духовных властей. В Михайловском Пушкин пробыл до сентября 1826 года, когда Николай I освободил его из ссылки.          Через два месяца поэт ненадолго вернулся в родное гнездо, чтобы привести в порядок рукописи и библиотеку.         В мае 1835 года Александр Сергеевич в очередной раз ненадолго приехал в Михайловское. В последний раз поэт побывал в Михайловском в апреле 1836 года. Он вёз гроб с телом матери для погребения в Святогорском монастыре, который находится в пяти километрах к югу от Михайловского.         В письме П. А. Осиповой от 24 декабря 1836 года, когда до роковой дуэли с Дантесом оставалось чуть больше месяца, Пушкин писал: «…я всё ещё надеюсь не потерять этого места, которое предпочитаю многим другим». Эти слова стали как бы прощанием поэта с любимым Михайловским. 29 января (10 февраля) 1837 года, в 2 часа 45 минут пополудни, Пушкин умер. По распоряжению властей гроб с телом поэта отправили из Петербурга в Святогорский монастырь и там похоронили.         После гибели А. С. Пушкина в 1837 году та часть Михайловского, которая принадлежала ему, стала собственностью его детей: Александра, Григория, Марии и Наталии. «…По его кончине, - рассказывала М. И. Осипова, - вдова Пушкина также приезжала сюда гостить раза четыре с детьми. Но когда Наталья Николаевна (Пушкина) вышла вторично замуж, дом, сад и вообще село было заброшено, и в течение восемнадцати лет всё это глохло, гнило, рушилось».         С 1866 года Михайловское перешло во владение младшего сына поэта Григория Александровича.          В марте 1922 года Советское правительство объявило Михайловское государственным заповедником.

 Дом А. С. Пушкина – «опальный домик», «скромная семьи моей обитель», как называл его поэт, - стоит в центре прямоугольного двора. Дом небольшой, в нём всего шесть комнат. Перед входом  - большая круглая клумба. При Александре Сергеевиче она была обсажена кустами сирени, жасмина и жёлтой акации. Сейчас по окружности клумбы растут 26 лип, а в центре – большой вяз с раскидистыми ветвями. Вяз был посажен сыном поэта Григорием Александровичем в 1870-х годах, а липы посадили в 1899 году – в 100-летнюю годовщину со дня рождения А. С. Пушкина.
 Рядом с Домом-музеем деревянный флигель – банька. В баньке Пушкин, так же как герой его романа Онегин, принимал ледяные ванны. По преданию, в светлице при баньке жила Арина Родионовна Яковлева, отсюда флигель получил впоследствии своё второе название – «Домик няни».
 В Михайловском поэт создал многие свои произведения. Здесь были написаны «Борис Годунов», «Цыганы», «Граф Нулин», несколько глав «Евгения Онегина». Здесь были задуманы «Маленькие трагедии», «Русалка», «Сцены из рыцарских времён», «Арап Петра Великого». Только во время ссылки поэта в 1824-1826 годах в Михайловском было написано около ста лирических стихотворений.   В настоящее время здесь регулярно отмечаются памятные дни, проводятся Пушкинские чтения. 6 июня, в день рождения А. С. Пушкина в Михайловском проходит Всероссийский праздник поэзии. Михайловское стало своеобразным символом всенародной любви к великому поэту.


Презентация на тему: Мир Аксакова – мир добра и любви


title: Презентация на тему: Мир детства в рассказе И.С.Тургенева «Бежин луг»

text:
Мир детства в рассказе И.С.Тургенева «Бежин луг»

ПОДГОТОВИЛА:
учитель русского языка и литературы
ГБОУ СПО ПТ2
ФОМИЧЕВА И.В.


Презентация на тему: Мир Гарри Поттера


Презентация на тему: миргород


Презентация на тему: Мир японской поэзии. Хокку


Презентация на тему: Михаил Михайлович Пришвинрусский писатель (1873-1954)


Презентация на тему: Мир Гоголя


title: Презентация на тему: Мировая литература

text:
Презентация с мировой литературы ученицы 11 классаСоколовской Елены
Презентации по литературе
http://prezentacija.biz/
Патрик Зюскинд Парфюмер. История одного убийцы
Роман Патрика Зюскинда «Парфюмер» был опубликован более 30 лет назад, в 1985 году, и сразу же стал мировым бестселлером. Популярность его растет с каждым годом, и все большее количество читателей пополняет ряды фанатов «Истории одного убийцы». Интрига сюжета начинается уже с самого начала повествования. Автор обещает поведать историю о гениальном и в то же время отвратительном человеке, ставя его в один ряд с маркизом де Садом и Наполеоном Бонапартом. И с первых же строк акцентирует внимание на «летучем царстве запахов», в котором и проявилась вся гениальность и проявилась вся гениальность и отвратительность главного героя.отвратительность главного героя.
Действие романа происходит в Париже ХVIII века. Весь сюжет подчинен описанию рождения, жизни и смерти главного героя – Жана-Батиста Гренуя. Рожденный в «вонючем» Париже, безобразный и жалкий, брошенный матерью и отданный в приют, Гренуй имел странную особенность – он ничем не пах. Этот очевидный читателю контраст с описанием вони города уже вносит в восприятие текста некий диссонанс, интригует и вовлекает в дальнейшие перипетии сюжета.

Гренуй растет в нищете и одиночестве, помыкаемый и унижаемый всеми. Случайно он обнаруживает в себе особый дар – уникальное чувство обоняния и еще более уникальное умение коллекционировать запахи. Источниками для коллекции Гренуя были молодые красивые девушки, а заполучить их запах герой мог только одним способом – убив их.
Впрочем, «Парфюмер» – это не примитивный детектив, это скорее психологическая драма. Личная драма одинокого человека, превратившая его в настоящее чудовище. Собирая запахи из красоты и молодости убитых им девушек, Гренуй создает духи с совершенным ароматом. Они действуют на любого человека как дурман, наркотик, превращая его в раба. А хозяин таких духов отныне будет обладать абсолютной властью.

Но одиночество не исчезнет – Гренуй понимает это. Никто не оценит глубины его гениальности, и он будет вечно один. Конец жизни героя ужасен, и в то же время предсказуем: его, обрызганного божественными духами, в исступлении разрывает толпа нищих на кладбище. Власть и одиночество, гениальность и одержимость достигли своей вершины!

Несмотря на то, что в романе описывается Франция ХVIII века, впечатления того, что читаешь историческое произведение, не складывается. Сознательно ли Зюскинд не привязывал своего героя к описываемому времени или давал понять, что такие «герои» могли встретиться в любую эпоху, но аналогии литературных критиков заходят значительно дальше сравнений самого автора. Гренуя сравнивают и с тиранами ХХ века (Ленин, Сталин, Гитлер), результатами абсолютной власти которых стали миллионы человеческих смертей, и даже с самим Антихристом.
Меня же всегда больше интересовало мнение обычных читателей. И здесь я сталкивалась с парадоксом: одних герой восхищал, у других – вызывал откровенное отвращение – говорил автор. Что касается меня, то Гренуй на протяжении всего романа вызывал лишь одно чувство – жалость. Чем объяснить такую разницу в испытанных от прочтения эмоциях? Возможно, каждый из читателей бессознательно примерил судьбу главного героя на себя?..
Если искать аналоги в художественной литературе, то Зюскинд, конечно, не был оригинален. Подобные «гренуи» встречались и в «Малютке Цахесе» Гофмана, и в «Преступлении и наказании» Достоевского, и в работах Ницше. Но герой Зюскинда по-своему уникален в своей гениальности и ничтожности одновременно. Как, впрочем, каждый подобный герой – и в литературе, и в жизни.
Стиль романа поражает своим разнообразием. Здесь и романтические отступления, и откровенная сатира, и философский уклон, и капля фантастики, и жестокость реализма. Эта смесь творит настоящие чудеса, не позволяя привязывать произведение к какому-то определенному литературному течению. Впрочем, любители классификаций стандартно определяют его как постмодернистский роман, скорее всего из-за времени написания произведения.

«Парфюмер» читается быстро и легко, не оставляя равнодушным никого. Легкость пера, увлекательный сюжет, прекрасная стилистика текста – все это дает возможность полноценно насладиться вечером чтения книги «Парфюмер. История одного убийцы».


Презентация на тему: Мириам Пресслер


Презентация на тему: Мир приключений и фантастики


title: Презентация на тему: Мир природы в лирике И.А.Бунина

text:
МИР ПРИРОДЫв лирике И.А.БУНИНА
Учитель русского языка и литературы МБОУ Лицея № 88
г.Екатеринбурга
Толмачева Марина Ивановна
Иван Алексеевич БУНИН(10.10.1870 – 07.11.1953 г.г.)
Русский поэт, писатель, почетный академик Петербургской Академии наук
В 1920 г. Эмигрировал во Францию
В 1933 г. И.А.Бунину была присуждена Нобелевская премия по литературе
При вручении премии Пер Хальстрем высоко оценил поэтический дар Бунина, особо отметил «его способности необычайно выразительно и точно описывать реальную жизнь»
Философия мировосприятия
«Жизнь человека выражается в отношении конечного к бесконечному…»

        И.А.Бунин
Иван Алексеевич БУНИН
                              «СЛОВО»
Молчат гробницы, мумии и кости, -
Лишь слову жизнь дана:
Из древней тьмы, на мировом погосте,
Звучат лишь Письмена.
И нет у нас иного достоянья:
Умейте же беречь
Хоть в меру сил, в дни злобы и страданья,
Наш дар бессмертный – речь.

И.А.Бунин -певец «унылой поры»

Шумели листья, облетая,
Лес заводил осенний вой,
Каких-то серых птичек стая
Кружилась по ветру с листвой.
А я был мал, - беспечной шуткой
Смятенье их казалось мне:
Под гул и шорох пляски жуткой
Мне было весело вдвойне.
Антитеза «жизнь-смерть» в стихотворении 1901 г.
ЖИЗНЬ

БЕСПЕЧНАЯ ШУТКА;
ВЕСЕЛО ВДВОЙНЕ;
ВСТРЕЧАТЬ ВОСТОРГОМ;
РАДОСТНО-БЕЗУМНЫМ

СМЕРТЬ

ОСЕННИЙ ВОЙ;
СЕРЫЕ ПТИЧКИ;
СМЯТЕНЬЕ;
ПЛЯСКА ЖУТКАЯ;

«Философия» осени в стихотворении 1907 г.
Ветер осенний в лесах подымается,
Шумно по чащам идёт,
Мёртвые листья срывает и весело
В бешеной пляске несёт.
Жизнь зарождается в мраке таинственном,
Радость и гибель ея
Служат нетленному и неизменному –
 вечной красе бытия.
                          1907 г.

Образ жизни, зарождающейся из смерти
Движение ветра

Глагольная лексика:
«подымается, несёт, идёт, срывает»;
Эпитеты:
«шумно, весело,
 мертвые, бешеная»
Зарождение жизни
Антитеза:
«радость – гибель;
Архаичная словоформа: «ея»;
Синонимы:
«нетленному и неизменному»;
Высокая лексика:
«вечная краса бытия»

 «Радость бытия» в стихотворениях И.А.Бунина 1890-1900 годов
В стороне далекой от родного края,
Девушкой-невестой снится мне весна:
Очи голубые, личико худое,
Стройный стан высокий, русая коса.
Весело ей в поле ясным, теплым утром,
Мил ей край родимый – степь и тишина…
                                 1893г.
«Радость бытия» в лирике И.А.Бунина 1890-1900 годов
Все темней и кудрявей березовый лес зеленеет;
Колокольчики ландышей в чаще зеленой цветут;
На рассвете в долинах теплом и черемухой веет,
Соловьи до рассвета поют.
Скоро Троицын день, скоро песни, венки и покосы…

В лесу, в горе, родник, живой и звонкий,
Над родником старинный голубец
С лубочной	 почерневшею иконкой,
А в роднике березовый корец.

Я не люблю, о Русь, твоей несмелой
Тысячелетней робкой нищеты.
Но этот крест, но этот ковшик белый…
Смиренные, родимые черты!
                                1905 г.
Россия – «родина кроткая»
Картины русской природы как отражение души поэта
Мир природы
МИР ДУШИ
«Берёзовый лес»;
«Колокольчики ландышей»;
«Черемуха»;
«Покосы, поле, степь»;
«Родник»
«Край родимый»;
«О, весенние зори и майские тёплые росы»;
«О, далекая юность моя»;
«Смиренные, родимые черты»

Риторические фигуры как средство создания поэтического образа
Риторические обращения:
 «О, весенние зори…!»
«О, далекая юность моя!»
Риторическое восклицание:
«Смиренные, родимые черты!»
Прием умолчания:
«Но этот крест, но этот ковшик белый…»

 Поэтика«жизни земной»
В темнеющих полях, как в безграничном море,
Померк и потонул зари печальный свет –
И мягко мрак ночной плывет в ночном просторе
Немой заре вослед…
Лишь суслики во ржи скликаются свистками…

Образность поэтической речи
Эпитеты, метафоры
«Темнеющие поля…
Безграничное море
Печальный свет…
Немая заря…
Неслышные прыжки…
Потонул зари…свет…
Мрак плывет…»
Сравнения

«В… полях, как в безграничном море…»

«Тушкан, таинственный, как дух…»
МОРСКАЯ СТИХИЯ
Цвето- световое решение образа моря:
Красный киль;
Сизые берега;
Бирюза неба;
Радость, свет, блеск
Для жизни жизнь! Вон пенные буруны
У сизых каменистых берегов.
Вон красный киль давно разбитой шхуны.
Но кто жалеет мертвых рыбаков?
В сыром песке на солнце сохнут кости…
Но радость неба, свет и бирюза,
Еще свежей при утреннем норд-осте
И блеск костей лишь радует глаза.
                                              1907 г.
«СИРОККО» катастрофичность бытия
Как фосфор, светляки
      Мерцают под ногами;

На тусклом блеске волн,
        Облитых серебром

                          Ныряет гробом чёлн…
                                       Господь смешался с нами

                                                 И мчит куда-то мир
                                                        в восторге бредовом.
                                                                                1916г.

Образная лексика
Метафоры и сравнения
Как фосфор,…мерцают;
Тусклый блеск;
Облитые серебром;
Ныряет гробом чёлн;
Восторг бредовой
 Цвет и звук в пейзажной лирике И.А.Бунина
Простор голубой
Серые птички
Поле зеленое
Сизые берега
Красный киль
Бирюза
Очи голубые
Лес зеленеет
Чаща зеленая
Почерневшая иконка
Ковшик белый
Светляки мерцают
Тусклый блеск волн
Радость неба, свет
Блеск костей
Ясное утро
Звучат Письмена
Шумели листья
Лес заводил вой
Гул и шорох пляски
Ветер шумно идет
Хотелось кричать

ГИМН ЖИЗНИ
Шире грудь распахнись для принятия
Чувств весенних – минутных гостей!
Ты раскрой мне, природа объятия,
Чтоб я слился с красою твоей…
                                        1886 г.

«ВЕЧЕР»
О счастье мы всегда лишь вспоминаем.
А счастье всюду. Может быть, оно –
Вот этот сад осенний за сараем
И чистый воздух, льющийся в окно.
В бездонном небе легким белым краем
Встает, сияет облако… Давно
Слежу за ним… Мы мало видим, знаем,
А счастье только знающим дано…
…Я слышу, вижу, счастлив…
                             …Всё во мне…
                                        1916г.

Иван АлексеевичБУНИН
ПОЭЗИЯ СЧАСТЬЯ
Использованные ресурсы
1) Биография И.А.Бунина: http://cpsy:ru/cit1200.htm;
2) Все стихи Ивана Бунина: http://rupoem.ru/all.aspx; стр.8-39;
3) Осенние листья картинки: http://www. bing.com/images: 55474808_herbst_2[1];
4) Море картинки: http://www. bing.com/images:  thCAX1XFND;
 5) Море картинки: http:/www.bing.com/imag: иthCA4ZJ3FS$
6) Природа картинки: http://www. bing.com/images:  thCA15VLMO;
 7) Природа картинки: http://www.bing.com/imag: thCAEGJZN5;
8)Природа картинки: http://www.bing.com/imag:  thCATBGGY5:
9) Весна картинки: http://www. bing.com/images: 2565[1];
 10) Весна картинки: http://www.bing.com/imag: 5489140031859279[1]
11) Иван Бунин картинки: http://www.bing.com/images:thCATQYUMG;
12) Иван Бунин картинки: http://www.bing.com/images: Th[3]; th[5](3);
 13) Иван Бунин картинки: http://www.bing.com/images: thCAFIWNU2


Презентация на тему: Мир приключений и путешествий


Презентация на тему: Мистика в литературе


Презентация на тему: Мир русской былины


Презентация на тему: Мир природы в лирике С.Есенина


Презентация на тему: Мир природы в рассказе В.В. Бианки « Первая охота»


Презентация на тему: Мир сказок Г.Х.Андерсена


Презентация на тему: Контрольная работа по поэме Н.В. Гоголя «Мёртвые души»


title: Презентация на тему: Милорад Павич

text:
МилорадПавич
«Якщо рухаєшся в тому напрямі, в якому твій страх зростає, ти на правильному шляху»
Милорад Павич народився 15 жовтня 1929 року в Белграді

Його батько був скульптором і походив з інтелігентної сім'ї, мати викладала філософію і була знавцем сербського фольклору

Перші дитячі спогади маленького Милорада пов'язані з материними родичами, які жили на протилежному березі Дунаю, на березі річки Тамиш, у місті Панчеві.
З дитинства Павич захоплювався грою на скрипці. Його батько прекрасно грав на цьому музичному інструменті, і його любов передалася й синові. Уже будучи студентом він залишив улюблене заняття, оскільки не вистачало часу для навчання.
Учився Милорад Павич у школі імені Карагеоргія в Белграді.
У 1949 році Павич вступив до Белградського університету, а в 1954 році закінчив відділення літератури філософського факультету. Це були значущі роки в житті майбутнього письменника.
Був одружений з Ясміною Михайлович, письменницею й літературним критиком.
Добре володіючи російською та англійськими мовами, Павич проявив себе й як видатний перекладач творів О. Пушкіна та Дж. Г. Байрона. Професор Павич став дійсним членом Сербської Академії наук і мистецтва (1991), регулярно читав лекції у Белграді, Сорбонні, Відні. Твори романіста — найбільш популярні в сучасного читача.
був номінований на Нобелівську премію в галузі літератури у 2004 році.
Бібліографія
Залізна завіса (Гвоздена завеса) 1973
Хозарський словник (Хазарски речник) 1984
Пейзаж, намальований чаєм (Предео сликан чајем) 1988
Внутрішня сторона вітру (Унутрашња страна ветра) 1991
Вивернута рукавиця (Изврнута рукавица) 1993
Остання любов у Царгороді (Последња љубав у Цариграду) 1994
(Кутија за писање) 1999
Зоряна мантія (Звездани плашт) 2000
Сім смертних гріхів (Седам смртних грехова) 2002
Унікат (Уникат) 2004
Інше тіло (Друго тело) 2006
(Свадба у купатилу) 2007

Майстерність Милорада Павича:
•               прагнення нової, «нелінійної літератури»: твори гіпертекстуальні, тобто їх можна читати як з початку, так і з будь-якого фрагмента. Гіпертекст — текст, упорядкований таким чином, що він перетворюється в систему, ієрархію текстів, одночасно складаючи єдність і велику кількість текстів;

•               оповідь ведеться навколо кількох вузлових тем: історичний час, історична наука, інтерактивна проза;

•               тема твору звучить на кількох рівнях: структурному (компонування частин), сюжетному (долі героїв); вона набуває незліченної множини відтінків, вплітаючись у діалоги, слугуючи підставою для вставних притч і афоризмів;

•               романи — інтерактивні, які можна читати, як він сам говорив, обираючи свій маршрут і створюючи свій текст, стаючи співавтором; минуле та майбутнє існувало у просторово-розділених відгалуженнях теперішнього;

•               введення у прозу специфічних фактів балканської етнографії, сербських звичаїв і побутових деталей;

•               використання елементів готичного роману (роману жахів і таємниць) і його близького родича — детективу, необарокових та розгорнутих метафор, стрижневих мотивів або лейтмотивів.
Один із найулюбленіших лейтмотивів — лейтмотив будівництва і гри з часом;

•               майстер специфічного портрету, який поєднував риси імпресіонізму та символізму;

•               чергування лаконічності викладу із розгорнутими відступами;

•               непередбачуваність сюжетних ходів;

•               метафорика і смислова парадоксальність;

•               поєднання традицій візантійського роману із постмодерністським арсеналом художніх засобів:

•               мистецтво автоцитатного комбінування — один із найулюбленіших методів творчого стилю романіста.


Презентация на тему: Мятежность и чувство одиночества в стихотворении М.Ю.Лермонтова « Парус»


title: Презентация на тему: Мир сказок Оскара Уальда

text:
Haga clic para cambiar el estilo de título
Haga clic para modificar el estilo de texto del patrón
Segundo nivel
Tercer nivel
Cuarto nivel
Quinto nivel
1854-1900


Презентация на тему: Чиновничество в поэме «Мёртвые души»


Презентация на тему: Мир подростков в повести В. К. Железникова «Чучело»


Презентация на тему: Мятеж вздымает паруса


title: Презентация на тему: "Мёртвые Души" Н.В. Гоголь Образ помещика Плюшкина

text:
Click to edit Master title style
Click to edit Master text styles
Second level
Third level
Fourth level
Fifth level

Click to edit Master text styles
Second level
Third level
Fourth level
Fifth level


Презентация на тему: Михайловское - родовое имение Пушкиных


Презентация на тему: М.Ю.Лермонтов


Презентация на тему: Мёртвые души


title: Презентация на тему: Милорад Павич

text:
«ПЕРШИЙ ПИСЬМЕННИК ТРЕТЬОГО ТИСЯЧОЛІТТЯ»
СЕРБ МИЛОРАД ПАВИЧ (1929 – 2009)
Якщо вам пощастить, роман переживе вас, а його назва переживе ваше ім’я
	Світова критика не стомлюється висловлювати своє захоплення. Вона іменує Милорада Павича письменником абсолютної літератури, а його твори — справжнім поетичним і фантасмагоричним дивом. Французькі й іспанські критики пишуть, що Павич — «автор першої книги ХХІ ст.», в Австрії його вважають «ватажком європейського постмодернізму...

 Чи згодні ви з такою думкою?
	« Закінчивши книгу, опиняєшся на початку наступної історії», — пише К. Рансмайр. Так і ми опиняємося на початку історії сьогодення, початку літератури XXI століття. її представляють письменники найрізноманітніших течій, напрямів, стилів — від традиційних до найоригінальніших. І чільне місце серед них посідає постмодерніст, сербський письменник Милорад Павич.
Сербія ХХ – ХХІ століття
	В 1945 году была провозглашена Федеративная народная республика Югославия (с 1963 года — СФРЮ), в составе которой была образована Народная республика Сербия (с 1963 года — Социалистическая республика Сербия). Рост межэтнического противостояния, сепаратистские выступления привели в начале 1990-х гг. к серии гражданских войн и распаду Югославии. Длительный период пребывания у власти Социалистической партии Сербии завершился в 2000 году после бомбардировок сербских городов авиацией НАТО (1999) и ввода в Косово миротворческих сил ООН. В 2006 году, после проведенного в Черногории референдума, прекратил существование государственный союз Сербии и Черногории, республика Сербия потеряла выход к морю.
 Біографія
	Майбутній письменник Милорад Павич народився у Белграді (Сербія), що на березі Дунаю, 15 жовтня 1929 року. В автобіографічному нарисі Павич, описуючи своє народження, особливо підкреслював те, що він з'явився на світ під знаком Терезів.

Біографія
	1949 року М. Павич вступив до Белградського університету, а 1954 року закінчив відділення літератури філософського факультету. Саме тут, в університеті, Павич почав
	писати, відпрацьовуючи свій оригінальний стиль.

	Тісний зв'язок із народними витоками, фольклорною літературою сприяли появі оригінальної поезії та прози Милорада Павича. Добре володіючи російською та англійською мовами, Павич проявився як майстерний перекладач творів Пушкіна та Байрона.
Слава Павича
	Професор Павич був дійсним членом Сербської Академії наук і мистецтва (1991), регулярно читав лекції в Белграді, Сорбонні, Регенбурзі, Відні. «Вашингтон таймс» уважає його «оповідачем, який дорівнює Гомеру», південноамериканська критика характеризує Павича, як «найвидатнішого письменника сучасності», а в Іспанії він визнаний «однією з найвеличніших особистостей світової літератури ».

Номінація на Нобелівську премію
	У 2004 році критики з Європи, США та Бразилії висували Павича на Нобелівську премію в галузі літератури.
Ельфріда Єлінек (Австрія) – нобелівська лауреатка
2004 року
Автобіографія
	Я письменник уже двісті років. Далекого 1766 року якийсь Павич видав у Будиму збірку віршів і відтоді вважається в колі письменницької родини.
	Народився я 1929-го на березі однієї з чотирьох райських річок о 8.30 ранку під знаком Терезів (що передують Скорпіону), за гороскопом ацтеків — Змія.
	Перший раз мене бомбардували, коли мені минав 12-й. Удруге — коли минав 15-й. Між тими двома бомбардуваннями я вперше закохався та під німецькою окупацією вимушено вивчив німецьку мову. У той час я потай вивчив і англійську від одного пана, який палив запашний тютюн. Тоді ж я вперше забув французьку (потім я забував її ще двічі). Нарешті в одній собачій буді, де опинився, рятуючись від англо-американського бомбардування, один колишній царський офіцер почав давати мені уроки російської мови за книжками поезій Фета й Тютчева: інших він не мав. Сьогодні вважаю, що навчання мов було для мене своєрідним перетворенням у різних чарівних звірів.
Автобіографія
	Я любив двох Йованів — Йована Дамаскина та Йована Златоуста (Хризостома).
	Набагато більше кохань я пережив у своїх книжках, аніж у своєму житті. За винятком того, що триває й досі. Ніч у моїх снах солодко притулялася мені до обох щік.
	До 1984 року я був найменш читаним письменником у моїй країні, а від того року й надалі — найбільш читаним.
	Я написав роман у вигляді словника, другий — у вигляді кросворда, третій у вигляді клепсидри і четвертий — як довідник для ворожіння картами таро. Я намагався якнайменше зашкодити людям цими романами. <...>

Автобіографія
	Як не дивно, мої книжки дотепер перекладалися 66 різними мовами. Коротше кажучи, я не маю біографії. Маю лише бібліографію. Критики у Франції та Іспанії зазначили, що я перший письменник ХХІ-го століття, який жив у XX-му, коли потрібно було доводити безневинність, а не провину.
	Найбільше розчарування в житті принесли мені перемоги. Перемоги не окупаються. Я знав, що не треба торкатися живих рукою, якою уві сні торкнувся мертвого. Я нікого не вбивав. Натомість убили мене. Задовго до смерті. Для моїх книг було б краще, якби їх автором був якийсь турок чи німець. Я був найвідомішим письменником найупослідженішого народу на світі — сербського народу.
	XXI століття для мене почалося avant la date, 24 березня 1999 року, коли HATO впродовж 78 днів бомбардувало Белград та Сербію. Відтоді Дунай, на берегах якого я народився, вже не судноплавний...
	Гадаю, Господь осипав мене безмежною ласкою, подарувавши мені радість писати, але такою ж мірою й покарав мене, може, саме за цю радість.

Основні твори
“Хозарський словник” – роман-лексикон на 100000 слів;
“Краєвид, намальований чаєм” – роман-кросворд;
“Остання любов у Царгороді” – роман-посібник для ворожіння на картах Таро;
“Зоряна мантія” – астрологічний довідник
Із висловлювань Павича
Книги — як діти. Одного дня вони достигають і падають у світ, і ви більше нічого не можете для них зробити. Будь-хто може заподіяти їм щось добре чи погане. І вам тяжко буде оборонити їх від того поганого, як і знати про все те добре, що з ними стається.

Із висловлювань Павича
Література — це складова частина одного більшого феномену, це частина краси у світі.

Майбутнє має одну велику перевагу — воно ніколи не буває таким, яким ви собі його уявляєте.

Письменник не повинен бути пророком. Я не люблю пророків. Найбільше зла завжди бувало від різних пророків, які вели людство до так званого кращого майбутнього.

Із висловлювань Павича
Моє бажання – боротися за свого читача кожним реченням.
Я знаю, що літературу в майбутнє ведуть не письменники, а читачі, адже у світі завжди набагато більше талановитих читачів, ніж талановитих письменників.
Оповідання “Дамаскин”
	«Дамаскин» займав вагоме місце у творчому доробку Милорада Павича. Цей невеликий за обсягом твір піднімав складні філософські проблеми, показав процес внутрішньої зміни героїв.

Особливості будови “Дамаскин”
	Автор активно використовує факти візантійської та поствізантійської культури (будівництво храмів на всіх християнських землях за зразком візантійських). Письменник дає можливість вибору шляхів читання твору на двох його «перехрестях» (у тому числі на комп'ютері). Це є своєрідна гра з текстом і з читачем, «відмова від монопольного права автора на істину.
Оповідання для комп'ютера та циркуля: Дамаскин

 		Будівничі

		Обід
				Перше перехрестя

Третій храм 				Палац
				Друге перехрестя

	  Їдальня 				Спочивальня

   	На якому історичному тлі відбуваються події в оповіданні «Дамаскин»? Які асоціації з біографією Павича виникають у вас при прочитанні цих рядків?

Війна з турками 18 ст. – війна у Югославії 1999 р., руйнування Белграду і потреба  у його відновленні; таким чином Павич узагальнює тему війни – відбудови. Війна та будівництво – провідні лейтмотиви оповідання «Дамаскин».
Лейтмотиви оповідання
Постійні війни двох одвічних суперників: Австрійської й Османської імперій. Так, на самому початку оповідання йшлося про «бойовище, де тільки-но відгриміла війна між Австрією і Туреччиною». Цей лейтмотив можна тлумачити як суцільну руйнацію, руйнацію звідусіль.

	Описи будівництва взагалі і будівництва храмів зокрема. Згаданий лейтмотив також пронизував усю творчість Павича. Бо його народові, сербам, аби вціліти, весь час доводилося щось відбудовувати, піднімати з праху та руїн. В оповіданні «Дамаскин» мотив будівництва не просто присутній, на ньому фактично тримався сюжет, зокрема, головний конфлікт твору ґрунтувався саме на подіях, пов'язаних із будівництвом храму і палацу для Атиллії.

Лейтмотиви оповідання
Лейтмотиви оповідання
	Останнім лейтмотивом стала думка про необхідність самоідентифікації сербського народу, його не розчинення в морі інших етносів як необхідна умова виживання. Ця думка постійно була присутня у творах письменника, про що свідчило постійне вживання числівників та топонімів: «Носячи вуса на стамбульський, віденський чи пейтський кшталт, вони у двох царствах, в Австрії та Туреччині, бралися за неймовірні будівельні задуми... Безупинно мурували. Від перевтоми вряди-годи забували все про себе. Бачачи сни п'ятьма мовами й хрестячись на два лади, зводили вони нові православні церкви в Бачевцях, Купинові, Мирковцях, Якові, Михалеві, у Добринцях».

В центрі оповідання Милорада Павича «Дамаскин» проблема духовності і «необхідності сходження драбиною» духовного самовдосконалення людини, проблема гріха й спокути за нього. Ці проблеми розкривалися у оповіданні на прикладі головних героїв: пана Николича та його дочки Атиллії. Батько протягом твору так і не змінився, а залишився таким же жорстоким, егоїстичним, самовпевненим. Проте в динаміці показана героїня Атиллія.
Показавши внутрішні зміни головної героїні, Милорад Павич підвів читача до думки, що якщо хочеш щасливо жити, будувати й володіти храмом (домом, палацом) на землі, то треба прагнути до моральної чистоти — будувати храм на небі.
Прототипи головних героїв
	Іоанн Мансур (що значить ‘переможний’; саме таким було його успадковане ім’я) отримав прізвисько “Дамаскин”, тому що народився і довго жив у Дамаску, столиці Сирії, яка тоді вже була мусульманською, не залежною від християнської Візантії державою, т.зв. халіфатом Омейядів (661-750). Дамаскин був видатним ученим-теософом, саме його стараннями “православне віровчення було приведено до... стрункої системи”.
	А його відома богословська праця “Джерело знання” вплинула на майбутні покоління не лише православних, а й католицьких богословів (зокрема на фундатора доктрини католицизму Фому Аквінського). Для православної Церкви твір Іоанна Дамаскина дотепер є основним джерелом основ християнського віровчення. Це система ідей про Бога, створення світу і людини, що визначає Його місце в цьому й у потойбічному світах”. Більше того, відомий вчений-богослов, автор праць із православної патристики Георгій Флоровський (1893-1979) взагалі вважає, що “вплив Дамаскина на Сході в богослужебній поезії був вирішальним, відчувається він і на Заході”.

Прототипи головних героїв
	Другого героя оповідання звати Йован Лествичник. Звичайно, це ім'я теж аж ніяк не випадкове. Так звали видатного діяча православної церкви ченця Іоанна, названого за своєю головною працею «Лествичником». «Лествиця», тобто «драбина» — наскрізний символ важкого духовного сходження, що проходить через усю книгу.

	Понад усе цінує Іоанн сáме напружене зусилля боротьби із самим собою... Суворі приписи подвижницької моралі викладені в “Лествиці” дуже простою і невимушеною мовою... Велику роль відіграють сентенції, прислів'я і приказки фольклорного кшталту. Переклад “Лествиці” відомий на Русі з XI ст. і користувався величезною популярністю.”

	Задум своєї знаменитої “Лествиці”, названою церквою “найкращою книгою для духовного вдосконалення”, і особливості його втілення преподобний Іоанн пояснив так: “Спорудив я лествицю сходження... від земного до святого... подібно до тридцяти років Господня повноліття, знаменно спорудив лествицю із 30 сходинок, по якій, досягши Господня віку50, виявимося праведними і безпечними від падіння". Сходинки “Лествиці” - це нелегкий шлях людини до досконалості, що може бути досягнута не зразу, а лише поступово, бо Царство небесне отримують лише ті, хто докладає до самовдосконалення величезних зусиль (Мф. 11, 12).
	Ось ці 30 сходинок до духовної досконалості людини, що їх виділив Лествичник: “1) Об отречении от мира.
	2) О беспристрастии. 3) Странничество.
	4) Послушание. 5) Покаяние. 6) О памяти смерти. 7) О плаче. 8) О безгневии и кротости. 9) О памятозлобии. 10) О злословии и клевете. 11) О молчании.
	12) О лжи. 13) Об унынии и лени.
	14) О чревоугодии. 15) О целомудрии.
	16) О сребролюбии. 17) О нестяжании.
	18) О бесчувствии. 19) О сне, молитве и пении. 20) О бдении. 21) О боязливости. 22) О тщеславии. 23) О гордости.
	24) О кротости. 25) О смирении.
	26) О рассуждении. 27) О безмолвии.
	28) О молитве. 29) О земном небе.
	 30) О вере, надежде и любви”.

	У тексті роману є пояснення: майбутній будівничий палацу отримав ім’я за Йоаном Дамаскином, який будував храми в серцях людей, а другий Йован – “за церковним отцем Йоаном Лествичником, який робив драбини до неба”. Давши зодчим імена Йована Дамаскина і Йована Лествичника, автор ввів тему літератури як будівництва.

	«Котрогось року наприкінці XVIII століття якийсь турецький поромник на Дрині, що саме варив у конячій сечі курячі яйця, щоб довше зберігалися, з подивом сумлінно перерахував та повідомив своїй владі, що у Сербію перейшло 800 сербських каменярів і мулярів з Осата, й усі 800 - на ймення Йован. Потім вони в якомусь будівничому шалі гунули, наче повінь, на бойовище, де тільки-но відгриміла війна між Австрією та Туреччиною. У небувалому злеті злилися з ними в Подунав’ї, передчуваючи великі справи, також муляри з Карловців, Земуна, Сремської Митровиці, Нового Саду, Осієна, Танчева, Руми, з білого світу та з чорної рівнини. Ці “інджиніри”, “дунджери”, “баукюнстлери”, “баугауптмани”, “будівничі та столяри”, “маормайстри”, “мармурувальники” вдень купували лошаків, уважно придивляючись, чи ті добре пасуться й п’ють, послуговуються всіма п’ятьма органами чуття, бо інакше нічого не були б варті, а вночі бачили в снах, нібито стоять на березі зниклого моря, що в їхніх снах і надалі шуміло та котило хвилі чорної ріллі з півночі на південь Панонії, вдаряючись у Белградські гори.»
	Узагальнення – один з характерних для Павича прийомів. Більшість його творів пов’язані з історією Сербії – країни поствізантійської культури (колишня Східна Римська імперія) з великими культурними традиціями. Саме звідти було успадковане православне християнство, і Павич хотів, щоб ці традиції не було втрачено назавжди, адже війни, загарбництво ведуть до руйнації та забуття, втрати народом свого коріння та моральної основи. «Я вважаю, що культура певного народу важливіша, ніж держава. Все, що я робив, робив зважаючи на це. Моя батьківщина — сербська література. Візантійська культура, до якої належить сербська література, охоплює певний простір, в якому я розвивався і в якому хотів розвиватися. В такому просторі я себе добре відчував, я відчував себе вдома. Йдеться про так звану Східну Римську імперію, як називають цю східну половину європейської цивілізації.»                                       (М. Павич)
         Чи не виникають у вас асоціації з українською історією та культурою? З якими ще прочитаними творами у вас виникають асоціації?

Олесь Гончар
    Собор у романі Гончара символізує єдність поколінь, минулого і сучасного, історичну пам'ять народу, яка не повинна загинути. Цей образ окреслює минуле, діла чорні і праведні, добро і зло, руйначів і будівників, уособлює вселюдську красу, духовне багатство й велич. Храм у Павича символізує духовне очищення, яке може привести до земного щастя, у той же час відбудовані храми також нагадують про зв’язки поколінь, історичну пам'ять, яку намагалися відродити будівничі з усього світу (так само вони зробили б це в іншій країні). Прочитавши оповідання Павича напередодні Великодня, ми пригадаємо, що шляхи нашого життя повинні вести нас до храму, інакше можна загубити себе…

Домашнє завдання
Знайти риси постмодернізму в оповіданні “Дамаскин”


text:
Презентации по литературе
http://prezentacija.biz/
Евгений Ланн
ГОМЕР
Песнь о Роланде
ДАНИЭЛЬ ДЕФО
Оссиан ДЖЕЙМС МАКФЕРСОН
Вацлав Ганка

Краледворская рукопись
Томас РаулиТомас Чаттертон
Томас Чаттертон

Проспер Мериме
Черубина де Габриак
МАКСИМИЛИАН ВОЛОШИН
НИКОЛАЙ ГУМИЛЁВ
ЕЛИЗАВЕТА ДМИТРИЕВА
КОЗЬМА ПРУТКОВ

Братья Белл  Сестры БРОНТЕ - Шарлотта, Эмили, Энн
ДЖОРДЖ ЭЛИОТМэри Анн Эванс
ЖОРЖ САНД Аврора Дюпен/Дюдеван
Михаил Агеев   Марк Ла́заревич Ле́ви
ЭМИЛЬ АЖАР Ромен Гари
Джемс Клиффорд  Владимир Лифшиц
АБРАМ ТЕРЦАндрей Синявский
ВИКТОР ПЕЛЕВИН

Ричард Бахман, Джон СвифенСтивен Кинг

Генри Лайон ОЛДИ Дмитрий Громов, Олег  Ладыженский
Гай Юлий Орловский Юрий Никитин
ФАИНА ГРИМБЕРГ


title: Презентация на тему: Мир подростка в современной литературе

text:
Мир подростка в современной литературе
Презентации по литературе
http://prezentacija.biz/
Проблемы
Проблемы школы
Проблемы взросления
Добро и зло; Выбор
Манипуляция людьми, терроризм
Тема сиротства, приёмные родители
Болезни детей
Одиночество, взросление
Насилие взрослых
Семья, здоровье, дружба

Жанры
Детская проза, детские приключения
Исторический роман
Мистический триллер
Зарубежная проза
Фэнтези, антиутопия
Палатные рассказы

Детская проза, детские приключения
Андрей Жвалевский, Евгения Пастернак.
Я хочу в школу! М.: Время, 2012.
Исторический роман
Эдуард Веркин.
Облачный полк.
Друг Апрель.
Проблемы взросления
Современная проза
Мистический триллер,«хоррор», «ужасы»
Наиль Измайлов (Шамиль Идиатуллин). Убыр. СПб.: Азбука, Азбука-Аттикус, 2012.
Зарубежная проза
Анника Тор. Правда или последствия.
Проблемы взросления
Зарубежная литература
Кристине Гудоните. Дневник плохой девчонки
Проблемы взросления
Зарубежная проза
Беате Тереза Ханника. Скажи, Красная Шапочка
Насилие взрослых
Современная проза, палатные рассказы
Юлия Кузнецова. Выдуманный жучок. Где папа?
Одиночество,
взросление
Современная проза, палатные рассказы
Николай Назаркин. Изумрудная рыбка
Болезни детей
Проза для детей
Тамара Михеева. Легкие горы
Главные ценности
Современная проза
Дина Сабитова. Где нет зимы. Три твоих имени
Тема сиротства,
Приемные дети
Современная проза
Елена Габова. Дуб Толик Сергеевич
Проблемы взросления
Антиутопия
Мартин Шойбле (Роберт М. Зоннтаг)
Джихад. Террористами не рождаются.
Сканеры
Манипуляция
людьми,
терроризм
Журналистское расследование
фэнтези, антиутопия
Наталья Евдокимова.
Конец света
Лето пахнет солью
Дружба, любовь, взросление
Современная   проза
Фэнтези
Варя Еналь. Мы можем жить среди людей
Добро и зло;
Выбор


Презентация на тему: М.Ю. Лермонтов «Дума»


title: Презентация на тему: Мир сказки

text:
Click to edit Master text styles
Second level
Third level
Fourth level
Fifth level


Презентация на тему: «М. Ю. Лермонтов. Бородино»


Презентация на тему: М.Ю. Лермонтов. Биография. Ранняя лирика


Презентация на тему: М.Ю.Лермонтов «Бородино»