By the 1970s even pleas for "individualism" were desperate and essentially ineffectual cries which expressed a deeper lack of meaningful individuality.
1970-luvulla jopa vetoomukset "individualismista" olivat epätoivoisia ja pohjimmiltaan hyödyttömiä julistuksia, jotka ilmaisivat merkityksellisen yksilöllisyyden syvempää puuttumista.