And would political action be something else than the sad game of ambitions and vanities if it didn't propose to itself the liberation of the workers' people, the organisation of a better life for those who work?
Och vore politisk handling någonting annat än ambitionernas och fåfängans olyckliga spel om den inte själv föreslog arbetarnas befrielse och organiseringen av ett bättre liv för de som arbetar?