Much of Christensen's work was organized upon “systemic” structures in accordance with her belief that poetry is not truth and not even the “dream” of truth, but “is a game, maybe a tragic game—the game we play with a world that plays its own game with us.”
Flera av Christensens verk är organiserade med hjälp av systematiska strukturer i samspel med hennes uppfattning om att poesi inte är sanning och inte en "dröm" om sanningen, men "ett spel, kanske ett tragiskt spel - vi spelar spelet med världen som spelar sitt eget spel med oss".