The poem closes with a reflection by the narrator after one hundred years, claiming that while Mazepa is now forgotten, Peter I, the hero of the battle, has created an enormous monument for himself.
Dikten avslutas med en reflektion av berättaren hundra år senare, hävdandes att samtidigt som Mazepa nu har glömts bort, så har Peter I, krigets hjälte, upprättat ett enormt monument åt sig själv.