The Ottoman alphabet marked only three different vowels—long ā, ū and ī—and included several redundant consonants, such as variants of z (which were distinguished in Arabic but not in Turkish).
Det osmanska alfabetet angav endast tre olika vokaler-långa ā, ū och ī – och innehöll flera redundanta konsonanter såsom varianter av z (vilka var åtskilda i arabiskan men inte i turkiskan).