In their original historical and cultural setting, Sufi teaching stories of the kind popularised by Shah – first told orally, and later written down for the purpose of transmitting Sufi faith and practice to successive generations – were considered suitable for people of all ages, including children, as they contained multiple layers of meaning.
I sin ursprungliga historiska och kulturella miljö var sufiska läroberättelser av det slag som Shah populariserade – först muntligt berättade och senare nedtecknade för att överföra sufisk lära och praktik till kommande generationer – betraktade som lämpliga för personer i alla åldrar, inklusive barn, då de innehöll ett flertal lager av betydelser.